Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. Позивач 10.11.2021 р. звернувся до суду з позовною заявою (уточнена редакція позовної заяви від 25.12.2021) до відповідача про стягнення заборгованості за договором № 0415/37 від 26.11.2020 року у сумі 64\~593,22 грн, з яких: -51 037,61 грн заборгованість за основним боргом (кредитом); -11\~727,58 грн проценти за користування кредитом; -886,98 грн 3 проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); -151,46 грн 3 проценти річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; -559,00 грн витрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); -230,59 грн витрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом та судовий збір в сумі 2270 грн. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № 0415/37 від 26.11.2020, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 60000 грн на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 25 листопада 2025 року, сплачуючи банку за користування кредитом відповідну плату (проценти) в розмірі 56 процентів річних. Зазначена в договорі процентна ставка є фіксованою. Відповідач 26.11.2020 отримав кредит, тобто скористався отриманим кредитом. Відповідач зобов`язався здійснювати повернення рівними частинами в розмірі 1000 грн та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 28 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з грудня 2020 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок, які банк, використовуючи право договірного списання коштів, надане йому згідно з умовами договору, списує в рахунок погашення оснвної суми боргу за кредитом та сплати процентів відповідно до послідовності, визначеної договором. Строк повернення кредиту є таким, що настав і відповідач зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання обставин, в т. ч. прострочення виконання зобов`язань відповідача за договором щодо погашення заборгованості (в т. ч. за кредитом та/або процентами, та/або комісіями) на строк понад 58 календарних днів. Починаючи з 04.11.2021 року відповідач користувався кредитними коштами, однак не виконує свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в результаті чого у нього перед позивачем станом на 04.11.2021 року виникла заборгованість за цим договором у сумі 64 593,22 гривень, а саме: 51\~037, 61 грн заборгованість за основним боргом (кредитом); 11\~727, 58 грн проценти за користування кредитом; 886,98 грн 3 проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 151,46 грн 3 проценти річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; 559,00 грн витрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 230,59 грн витрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. 30 листопада 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. Представником позивача 25 грудня 2021 року до суду подана заява про усунення недоліків. Ухвалою судді від 04 січня 2022 року позовна заява прийнята судом до розгляду та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді від 28 червня 2022 року постановлено провести розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити заочне рішення).\~ \~ \~ \~ Позивач, представник позивача повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання представник не з`явився, від нього надійшла заява, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечував. Відповідач повідомлявся про день та час місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 11\~ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив (тобто не з`явився без поважних причин), відзив до суду не подав. Ніяких клопотань, заяв від цієї особи до суду не надходило. За письмової згоди позивача суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку ст. 280 ЦПК України за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що сторони, їх представники не прибули в судове засідання і представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 26.11.2020 року між сторонами по справі був укладений договір про споживчий кредит № 0415/37 (далі Договір). Відповідно до п.2.1 Договору банк зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору, а позичальник має право отримати та зобов`язався належним чином використати і повернути в передбачені цим Договором строки кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п.п.2.2 та 2.4.1 Договору, банком надано кредит в загальному розмірі 60\~000,00 грн на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 25 листопада 2025 року, сплачуючи банку за користування кредитом відповідну плату (проценти) в розмірі 56 процентів річних. Зазначена в Договорі процентна ставка є фіксованою. Відповідач 26.11.2020 року отримав кредит, тобто скористався отриманим кредитом, що підтверджується виписками по рахунку. Відповідно до п.3.3.3. Договору, позичальник зобов`язався здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 1000,00 грн та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 28 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з грудня 2020 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок, які банк, використовуючи право договірного списання коштів, надане йому згідно з умовами цього Договору, списує в рахунок погашення основної суми боргу за кредитом та сплати процентів відповідно до послідовності, визначеної цим Договором. Відповідно до п.3.9.3.2 Договору передбачено, що строк повернення кредиту є таким, що настав, позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання обставин, в т.ч. прострочення виконання зобов`язань позичальника Договором щодо погашення заборгованості (в т.ч. за кредитом та/або процентами, та/або комісіями) на строк понад 58 календарних днів. Відповідач по справі прострочив виконання зобов`язань за договором на строк понад 58 календарних днів, що підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по рахунку. Положеннями п.3.11.1 Договору передбачено, що підставою для визначення суми і підстав повернення кредиту або будь-якої неповерненої позичальником банку частини кредиту (включаючи сум нарахованих процентів та інших платежів) служать виписки з рахунків, відкритих у банку для обліку заборгованості за цим Договором по основній сумі боргу за кредитом, нарахованих процентах та інших платежах. При цьому, наявність спору щодо розміру заборгованості позичальника за цим Договором не звільняє позичальника від виконання ним зобов`язання та здійснення ним платежів в розмірі, визначеному банком відповідно до цього Договору. Відповідно до п.п. 4.3.1. та 4.3.4. Договору позичальник зобов`язаний належним чином виконувати всі умови цього Договору та взяті на себе цим Договором зобов`язання, та відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з цього Договору. Відповідачем не дотримано умови укладеного Договору, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість, що відповідно змушує позивача звернутися до суду з позовною заявою. Банком перед позичальником зобов`язання були виконані у повному обсязі, а саме надані грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених Договором. Однак, на сьогоднішній день, відповідачем належним чином не виконуються взяті на себе зобов`язання стосовно повернення грошових коштів, що підтверджується наступним: Станом на 04.11.2021 нарахована заборгованість відповідача перед банком складає 64\~593,22 грн., а саме: 51\~037,61 грн заборгованість за основним боргом (кредитом); 11\~727,58 грн проценти за користування кредитом; за ст. 625 ЦК України: 886,98 грн 3 проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 151,46 грн 3 проценти річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; 559,00 грн витрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 230,59 грн витрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом. ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ \~ \~ \~У свою чергу, відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. \~ \~ \~ \~Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). \~ \~ \~ \~Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. \~ \~ \~ \~Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. За змістом п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно з приписами ст.627 ЦК України сторони відповідно до ст.6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).\~Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст.634 ЦК України). Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.\~Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст.536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом ст.610, ч.1 ст.612 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. При цьому суд, виходячи з положень ч.2 ст.614 ЦК України, якою встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання, приходить до висновку, що відповідачем по справі не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування розрахунку кредитної заборгованості, наданого позивачем, та її розміру. Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України до правових наслідків порушення зобов`язання, встановленого договором або законом, належить сплата неустойки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою\~статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення\~статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені\~статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625\~ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої\~статті 1048 ЦК України\~і охоронна норма частини другої\~статті 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої\~статті 1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Отже, відповідно до умов Договору, укладеного між сторонами, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання 25.11.2025. Позивач звернувся із позовом в 2021 році, тобто про дострокове повернення всієї суми кредиту на підставі ч. 2\~ст. 1050 ЦК України. Враховуючи вищевказані правові висновки, банк мав право на стягнення процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому Кредитним договором до моменту пред`явлення позову, тобто 10.11.2021 і тільки після цієї дати позивач вправі вимагати від відповідача сплати процентів згідно\~ст. 625 ЦК України. Разом з тим у позові позивач просить стягнути заборгованість по відсотках нарахованих на прострочений кредит відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~у розмірі станом на 04.11.2021. При цьому право вимагати від відповідача сплати процентів згідно\~ст. 625 ЦК України\~у позивача виникло тільки з 10.11.2021. Отже, позивач заявив про стягнення процентів за\~ст. 625 ЦК України\~у межах строку кредитування, на що він права не має. Протягом строку кредитування банк має право на стягнення процентів у розмірі, передбаченому кредитним договором, тобто за час правомірного користування кредитними коштами. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Як \~встановлено \~п.\~1\~ч.\~1\~ ст.\~ 176\~ ЦПК\~ України,\~ ціна\~позову визначається\~ у\~позовах \~про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується. Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не звільнені від сплати судового збору. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 2270 грн. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2205,76 грн. (62765,19 грн / 64593,22 грн) х 100 % = 97,17 %; 2270 грн. х 0,9717 = = 2205,76 грн). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: approved