Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області\~про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01.03.2021 він звернувся до ГУПФУ в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, проте йому було відмовлено у призначені вказаної пенсії, мотивуючи відсутністю необхідного особистого страхового стажу в обсязі 27 років, яка в подальшому була оскаржена в судовому порядку. Вказує на те, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду 23.11.2021 року, \~визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у призначенні [PERSON] пенсії в зв`язку з втратою годувальника та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розглянути заяву [PERSON] від 01.03.2021 року про призначення йому пенсії у зв`язку із втратою годувальника померлої дружини [PERSON] . Зазначає, що у зв`язку із наявністю цього рішення, а відтак письмового рішення відповідачем станом на 12.04.2022 йому не надіслано, тобто від дня звернення за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника по даний час спливло 13 місяців. Вищезазначеними неправомірними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області\~ [PERSON] завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок позбавлення засобів для існування. Крім того, у позивача порушені нормальні життєві зв`язки, зниження авторитету серед рідних, родичів та друзів, негативні зміни у житті. Заподіяну моральну шкоду оцінює в розмірі 25\~000 грн., які просив стягнути на його користь. У відзиві на позов, який надійшов до суду 02.06.2022 року, представник ГУ Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, позовних вимог не визнав. Відзив мотивований тим, що\~матеріали цієї справи не містять належних доказів отримання [PERSON] моральних страждань, що негативно вплинули на його здоров`я або завдали душевних та моральних страждань, в тому числі втрати нормальних життєвих зв`язків, зниження його авторитету серед колег та друзів, приниження честі та гідності, ділової репутації, або порушили його права та охоронювані законом інтереси. Також відсутні докази, які б підтверджували погіршення стану здоров`я позивача та вказують на негативні зміни у його житті в наслідок дій відповідача. Вищенаведені обставини свідчать про безпідставність позовних вимог [PERSON] , а тому його позов не підлягає задоволенню. У відповіді на відзив, який отриманий судом 06.06.2022 року, позивач вказує, що із змісту позовної заяви та доданих до неї письмових доказів, негативних листів - відповідей відповідача, письмових скарг позивача на дії відповідача та рішення Чернівецького окружного адміністративного суду слідує очевидний причинний зв`язок між душевними та моральними стражданнями [PERSON] та неправомірними діями відповідача. Неправомірні дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області, які полягли у затримці виплати позивачу пенсії, свідчать про недотримання ними вимог ст.ст.19, 46, 92 Конституції України та інших Законів, таким чином вважає свої позовні вимоги доведеними та підтвердженими належними та допустимими доказами. Позивач у судове засідання не з`явився, скерував суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, скерував на адресу суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги не визнає з мотивів, які зазначені у відзиві. Просив справу розглянути без участі їхнього представника. Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступних висновків. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду 23.11.2021 року адміністративний позов [PERSON] до ГУПФ України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у призначенні [PERSON] пенсії в зв`язку з втратою годувальника та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розглянути заяву [PERSON] від 01.03.2021 року про призначення йому пенсії у зв`язку із втратою годувальника померлої дружини [PERSON] ..Стягнуто на користь [PERSON] судовий збір у сумі 908 грн.00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області. 25.03.2022 Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду вищезазначене рішення залишено без змін. Із наданих суду копій скарг [PERSON] щодо неналежного розгляду його заяви про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, встановлено, що позивач неодноразово звертався до ГУ ПФУ в Чернівецькій області, з проханням розглянути та задовольнити його заяву від 01.03.2021 року про призначення йому пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Так, у відповідях на скарги [PERSON] ГУПФУ в Чернівецькій області, Департаменту пенсійного забезпечення ПФ України, роз`яснили, що за нормами статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком у 2020 році мають, зокрема, чоловіки, після досягнення віку 60 років, при наявності не менше 27 років страхового стажу. Окрім цього вказано, що згідно з наданими позивачем документами його страховий стаж становить 17 років 6 місяців 18 днів, що недостатньо для призначення йому пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Жодних інших доказів сторонами у цій справі суду не надано. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 56 Конституції України\~\~передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня\~\~ 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади. Такий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року, справа №569/1799/16-ц). Крім того, суд зауважує, що відсутність наслідків у виді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Несвоєчасним призначенням пенсії позивачу завдано втрат немайнового характеру у виді душевних страждань, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя. Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушення його прав шляхом ухвалення судом рішення на користь позивача, не може компенсувати [PERSON] його немайнових втрат, оскільки він неодноразово звертався до відповідача, до суду, змушений був докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки. Наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди, тому суд погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Окремо суд наголошує, що реалізація права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішенням чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не може і не повинна бути інструментом збагачення такої особи за рахунок бюджетних коштів, а покликана виключно забезпечити компенсацію завданої моральної шкоди, у цьому випадку реальних душевних страждань. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд, виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 3 000 грн. Суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18). Оскільки позов задоволено лише частково і позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то підстав для розподілу судових витрат у суду немає. Судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial