Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

Позивачка 23 липня 2021 року звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 76 445,46 грн., з яких тіло боргу 68751, 3% річних - 2390,27 грн., проценти за користування тілом боргу 5 304,19 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 26.01.2020 року передала в борг відповідачу дві тисячі п`ятьсот доларів США, які останній прийняв та зобов`язався повернути 02 квітня 2020 року. Відповідач борг не повернув, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Обґрунтовуючи розрахунок суми боргу позивач послалася на конвертацію суми боргу в гривню за курсом НБУ на момент звернення до суду з позовом, а суму процентів обраховувала відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК на рівні облікової ставки НБУ. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.09.2021 року у справі було відкрите спрощене позовне провадження без виклику сторін. Клопотання від сторін по справі про розгляд справи з викликом сторін не надходило. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. На виконання даної вимоги закону, на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено повідомлення про розгляд справи. Повідомлення про розгляд справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України є належним повідомленням. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи. Відповідач [PERSON] відзиву в порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, суду не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 ЦПК України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно розписки від 26 січня 2020 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі дві тисячі п`ятсот доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі 02 квітня 2020 року. Оригінал даної розписки досліджено судом і він перебуває в матеріалах справи. У статті 1046 ЦК України визначено, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ст. 626 ЦК - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК). Згідно ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 2. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Належними доказами підтверджено і судом на їх підставі встановлено такі обставини: 26 січня 2020 року сторони уклали договір, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 2500доларів США строком на два місяці з строком повернення 02 квітня 2020 року. Даний договір є договором позики, укладений у відповідній письмовій формі; складена позичальником розписка є одночасно і підтвердженням укладення договору позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики і строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договором позики у вказаному розмірі. Договір позики є реальним, і з даного договору для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договором, і відповідно для нього виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання. Після укладення договору позичальник своїх зобов`язань за договором позики не виконав і у визначений строк суми боргу не повернув, тому позикодавець мав підстави для звернення до суду з відповідним позовом. Розписка в оригіналі є належним письмовим доказом на підтвердження наявності у позичальника невиконаного перед позикодавцем грошового зобов`язання, його валюти і розміру. Тому суд виходить з того, що вказана у даній розписці сума боргу 2500 доларів США - є боргом позичальника, який виник у нього саме з договору позики. Доказів повернення суми боргу позикодавцю позичальником суду не надано, тому встановленим є факт невиконання вказаного у розписці грошового зобов`язання, що виникло з договору позики, його розмір та валюта, і факт його прострочення, - що є підставою як для стягнення суми боргу так і для покладення на прострочившого боржника обов`язку, передбаченого у ч.2 статті 625 ЦК України у вигляді 3% річних від простроченої суми боргу за весь період прострочення. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного: За змістом ст.ст.1046, 1049, 192 ЦК України не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, у позичальника з укладеного договору позики виникло зобов`язання повернути вказану у розписці суму саме в доларах (2500доларів США), а не в національній валюті. Відповідно, правомірним є визначення наявного у відповідача невиконаного ним грошового зобов`язання по поверненню позики саме у доларах США, а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Таким чином стягненню з відповідача підлягає борг в сумі 2500,0 доларів США. Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, доведені і підлягають задоволенню. У позовній заяві позивач просить стягнути борг у гривнях, при цьому застосовує курс конвертації іноземної валюти у національну валюту станом на день подання позову до суду. Такий підхід вносить суперечності і невизначеність у розмір грошового зобов`язання, яке виникає у відповідача на підставі даного рішення суду. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Таким чином, доцільно є зазначити у рішенні суду про стягнення боргу у доларах США, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим до кожної з сторін. Тому суд вважає правильним і доцільним у судовому рішенні зазначити про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. Щодо стягнення 3% річних, то суд виходить з наступного. Боржник прострочив грошове зобов`язання, тому згідно ч.2 ст.625 ЦК України є підстави для стягнення з нього 3% річних, нарахованих за весь час прострочення на всю суму боргу. Виходячи з висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц, - у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, приписи ч.2 ст.625 ЦК України в частині нарахування 3-х відсотків річних, на відміну від інфляційних втрат, застосовуються до прострочених грошових зобов`язань, виражених у іноземній валюті. Тому є підстави для стягнення з відповідача 3% річних за весь період прострочення, починаючи з 03 квітня 2020 року (день, наступний за вказаним у розписці днем повернення суми боргу), на всю прострочену суму. З врахуванням зазначеного стягненню з відповідача підлягає: борг в сумі 2500,0 долари США і 3% річних в сумі 151,44 долари США. Щодо стягнення процентів за користування тілом боргу, то суд виходить з наступного. Належним виконанням зобов`язання є повернення коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті. Водночас, облікова ставка НБУ є одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює орієнтир вартості коштів на відповідний період. Вона не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України. Це унеможливлює застосування ст.1048 ЦК з огляду на відсутність передбаченого законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) нарахування відсотків. Такий висновок підтверджується усталеною судовою практикою (Постанова Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 року, справа № 757/50591/16-ц) З огляду наведеного відсутні підстави для стягнення з відповідача процентів за користування сумою позики відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ. З урахуванням часткового задоволення позову, згідно з приписами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають частковому задоволенню, пропорційно частині задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позов задоволено лише в частині стягнення боргу у валюті зобов`язання та 3% річних (дві вимоги), а в частині стягнення процентів за користування позикою відмовлено (одна вимога) судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 2/3 його частин (908,0 : 3*2=605,33 грн.). Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить з наступного. З позовної заяви вбачається, що позивач просила суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в справі, орієнтовний розмір яких був визначений в розмірі двадцять тисяч гривень. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги № 26 від 13 травня 2021 року, ордер на надання правової допомоги на адв. Чучковську А.В. , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адв. Чучковської А.В. , акт прийому-передачі до договору надання правничої допомоги від 07 червня 2022 року з детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом. Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд приймає до уваги наступне: спірні правовідносини є майновими, ціна позову становила 76445,46 грн., обсяг доказів, наданих стороною позивача на обґрунтування заявлених вимог, відсутність відзиву відповідача та відсутність заперечень відповідача щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу та його клопотання про зменшення та/або звільнення від таких витрат, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, а також враховуючи принцип пропорційності до розміру задоволених позовних вимог, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача підлягає задоволенню розмірі 1/2 частин, а саме: 10000,0 (десять тисяч) гривень.

Outcome: partial