Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач, ШРДА) про відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 76180,27 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.08.2021 року о 21.00 год. за адресою [ADDRESS], [PERSON] виявив, що належний йому автомобіль «Hyundai» д.н.з. [NUMBER] впало на трухляве дерево, внаслідок чого автомобіль зазнав значних пошкоджень. Відповідальним за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності є балансоутримувачі зелених насаджень уповноважені органами місцевого самоврядування підприємства, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень. Відповідно до відповіді на адвокатський запит, будинок за адресою [ADDRESS] закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», проте прибудинкова територія, дерева та інші зелені насадження у господарське відання при цьому не передавались. ШРДА не призначило балансоутримувача зелених насаджень за адресою м.Київ, вул.. Грекова, 18, та не проводило щорічні обстеження зелених насаджень з метою виявлення аварійних дерев за цією адресою, в результаті чого допустило грубу недбалість в частині невиконання вимог законодавства щодо видалення аварійних дерев, що призвело до завдання позивачу майнової шкоди у розмірі 76180,27 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 29.11.2021 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. У червні 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову, оскільки ШРДА є неналежним відповідачем. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.08.2021 року о 21.00 год. за адресою [ADDRESS], [PERSON] виявив, що належний йому автомобіль «Hyundai» д.н.з. [NUMBER] впало на трухляве дерево, внаслідок чого автомобіль зазнав значних пошкоджень. Відповідно до довідки Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 01.09.2021 року, [PERSON] 30.08.2021 року звернувся до поліції щодо пошкодження його автомобіля «Hyundai» д.н.з. [NUMBER] . Було встановлено, що пошкодження відбулось через сильний порив вітру, підставі для внесення заяви до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань не встановлено. Відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 530/09-21, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai» д.н.з. [NUMBER] становить 76 180,27 грн. Відповідно до листа ШРДА від 15.09.2021 року № 109/02/45-6678/1, розпорядженням ШРДА від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за КП «Керуюча дирекція» житловий будинок [ADDRESS] закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Проте, прибудинкова територія (земельна ділянка), дерева та інші зелені насадження, що розташовані на прибудинковій території зазначеного будинку та поруч із нею у господарське відання при цьому не передавались (а.с.41). Вищезазначене підтверджується також листом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва від 13.09.2021 року № 2267/3 (а.с. 43). Також, листом КО «Київзеленбуд» від 25.09.2021 року № 077/226-3938, повідомило, що не є балансоутримувачем зелених насаджень за адресою м. Київ, вул. Ак. Грекова, 18 (а.с.45). Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад. У разі якщо територіальна громада району в місті внаслідок референдуму не прийме рішення про передачу права управління майном та фінансами відповідній міській раді, а територіальна громада міста або міська рада не прийняла рішення про створення органів місцевого самоврядування районів у місті, міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України»). Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація не є виконавчим органом органу місцевого самоврядування, а є органом державної влади, що діє згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в України» та реалізує окремі делеговані йому повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), визначені розпорядженням виконаного органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 121 від 31.01.2011 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень». Відповідно до розпорядження ШРДА від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за КП «Керуюча дирекція» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» здійснює господарське відання житлового фонду Шевченківського району м.Києва та обслуговування закріплених за ним житлових будинків. Відповідно до вказаного розпорядження № 80 житловий будинок [ADDRESS] закріпленого на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Згідно норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утримання будинків, споруд та прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Так, управителем будинку, споруд та прибудинкової території в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в будинку [ADDRESS] є його балансоутримувач, тобто КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району». Тобто, балансоутримувачем житлового будинку [ADDRESS] є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Згідно статутних положень та вимог діючого законодавства, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» в частині закріпленого за підприємством майна відповідає за збереження та належне використання цього майна, а також, зобов`язане утримувати і обслуговувати будинки комунальної власності надаючи житлові послуги з управління багатоквартирними будинками. Крім того, згідно з Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» зазначає, що права на земельну ділянку, а якій розташовані багатоквартирні будинки і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія, належать до спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» прибудинкова територія є об`єктом благоустрою». Статтею 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з яким балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території. Згідно з п. 3.1.4 «Правил благоустрою міста Києва, прийнятих рішенням КМР № 1051/1051 від 25.12.2008 року, Утримання та благоустрій територій підприємств, установ, організацій та присадибних ділянок громадян, прибудинкових територій багатоквартирних та малоповерхових житлових будинків, належних до них будівель та споруд проводиться власником або балансоутримувачем цього будинку, або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачами укладені відповідні договори на утримання та благоустрій прибудинкових територій. Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Питання про відшкодування шкоди регулюються главою 82 ЦК України. Вона присвячена зобов`язанням, що виникають не за договорами, а внаслідок завдання шкоди (їх умовно називають деліктними зобов`язаннями). Залежно від об`єкта розрізняють деліктну відповідальність за завдання шкоди майну та деліктну відповідальність за завдання шкоди особі. Для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. Хоча цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якого пред`явлено позов. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019р. у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018р.; № 638/14260/16 від 04 липня 2018р.; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018р. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. Відтак, обов`язковою умовою для відшкодування матеріальної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду. Разом з тим, позивачем не доведено, що саме внаслідок дій відповідачів було пошкоджено автомобіль, оскільки житловий будинок [ADDRESS] закріпленого на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» та саме на нього покладено обов`язок утримання та благоустрою прибудинкової території, що включає в себе зелені насадження і дерева. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Outcome: dismissed