Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач в травні 2021 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є співвласником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які в зазначеному будинку не проживають тривалий час, вибули з нього разом зі своєю матір`ю [PERSON] , яка добровільно змінила місце проживання. Оскільки відповідачі в будинку не проживають без поважної причини більше року, не сплачують комунальні послуги, чим порушують його права на володіння та розпорядження власністю, вимушений звернутися до суду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2021 року провадження по справі відкрито. Ухвалою суду від 17 вересня 2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району. 22 жовтня 2021 року третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району надала пояснення на позов, в якому позовні вимоги не визнала, та з урахуванням того, що позивачем не надано належних доказів в обґрунтування позовних вимог та наявності у неповнолітніх дітей іншого житла, в задоволенні позову просила відмовити. В судове засідання представник позивача [PERSON] надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , надала суду заяву про визнання позову, вказавши на те, що на теперішній час вона з дітьми та чоловіком мешкає в Польші, через що не може самостійно зняти неповнолітніх дітей з реєстрації в будинку [ADDRESS] . Представники третіх осіб Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району у вступному слові просили суд вирішити спір на розсуд суду з урахуванням наявного в матеріалах справи Висновку органу опіки та піклування. Третя особа [PERSON] належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила , пояснення на позов не надала, в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у її відсутність на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 9/50 частин житлового будинку з адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речсових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У відповідності до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізькоїх міської ради від 28.09.2018 року № 01-73/02/247 неповнолітні діти [PERSON] : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , тобто в будинку, співвласником якого є позивач . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2019 року у справі 331/4341/18 [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . У відповідності до акту обстеження умов проживання від 01.11.2021 року в житловому будинку [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідач зі старшою дитиною в будинку не мешкають більше 15 років, а молодша дитина в будинку ніколи не мешкала. Довідкою Виконавчого комітету Широківської Сільської ради Запорізького району Запорізької області від 01.11.2021 року встановлено, що [PERSON] зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не оспорювала, що вона з дітьми більше року не проживає в спірному житлі, наразі мешкає разом з ними в Польші, а отже зазначені обставини в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК УКраїни) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків. Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Відповідач не оспорювала, що вона з дітьми більше року не проживає в спірному житлі, наразі мешкає разом з ними в Польші, а отже зазначені обставини в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Крім того, відповідач не оспорювала, що неповнолітні діти були зареєстровані у спірному будинку як за місцем проживання своєї матері [PERSON] , а [PERSON] , не є членом сім`ї позивача . Отже суд приходить до висновку про те, що право користування житловим приміщенням неповнолітніх дітей є похідним від права їх матері [PERSON] , яка рішенням суду була визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] , а отже правові підстави для проживання та реєстрації неповнолітніх дітей в спірному житлі відсутні. З урахуванням вищевикладеного, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 02.12.2021 року про недоцільність визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] , який обґрунтований відсутністю будь-яких даних про місце фактичного перебування матері і дітей , оскільки судом встановлено, що непонолітні діти мешкають з матір`ю в Польші і остання не заперечує щодо зняття дітей з реєстрації у спірному житлі.. Наявність підстав для визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку , співвласником якого є [PERSON] , пов`язується також із тим, що матір дітей визнала пред`явлений позов і визнання нею позову не суперечить закону, а тому, суд враховуючи положення ст. 206 ЦПК України, вважає за можливе позов задовольнити.

Outcome: approved