Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд» про захист прав споживача. Посилався на те, що 01.08.2018 року між ним та ТОВ «МС Імперіал Буд» було укладено попередній договір №А_421, за умовами якого відповідач зобов`язується продати позивачу, а позивач зобов`язується купити в термін до кінця третього кварталу 2019 року квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,93 кв.м., в тому числі житловою площею 26,64 кв.м. на умовах, що визначені попереднім договором та укладенням у майбутньому договору купівлі-продажу. Строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до кінця ІІ кварталу 2019 року. Відповідно до умов договору, відповідач має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до трьох місяців, цей факт не буде вважатися порушенням умов договору. Однак, відповідач порушив усі строки укладення основного договору та здачі об`єкта будівництва в експлуатацію, адже станом на день подання позову не здав в експлуатацію будинок, у якому об`єкт нерухомості попередньо придбавався. Позивач на забезпечення виконання зобов`язання за цим Договором сплачує відповідачу платіж у розмірі 874978 гривень. Оплата забезпечувального платежу проводиться шляхом перерахунку коштів на розрахунковий рахунок відповідача, вказаний у реквізитах цього договору в строк до 08.02.2019 року. На виконання наведених умов попереднього договору позивач вніс на рахунок ТОВ «МС Імперіал Буд» забезпечувальний платіж у розмірі 874978 гривень. Однак, ТОВ «МС Імперіал Буд» свої зобов`язання за попереднім договором не виконав, нерухомий об`єкт в експлуатацію не здав, правовстановлюючі документи не отримав та не оформив, нерухомий об`єкт позивачу не передав. Відповідно до п.10 Попереднього договору забезпечувальний платіж повертається відповідачем позивачу шляхом перерахування грошових коштів на рахунок останнього у банківській установі, якщо основний договір не буде укладений у зв`язку з неможливістю виконання відповідачем зобов`язання, передбаченого п.1 цього попереднього договору або відмовою відповідача від укладення основного договору з інших причин, незалежних від сторони відповідача. При цьому відповідач зобов`язувався повернути забезпечувальний платіж позивачу протягом 30 банківських днів з моменту спливу терміну, встановленого для укладення основного договору, вказаного у п.1 цього Попереднього договору. Вказував на те, що до кінця ІІ кварталу 2019 року об`єкт нерухомості в експлуатацію не зданий, а отже основний договір не укладений у зв`язку з неможливістю виконання відповідачем узятого на себе зобов`язання, передбаченого п.1 Попереднього договору, при цьому відповідач не вчинив дії визначені п.10 Попереднього договору та не повернув позивачу сплачений ним забезпечувальний платіж протягом 30 банківських днів. Також зазначив, що згідно п.11 Попереднього договору у випадку порушення відповідачем терміну повернення грошових коштів, встановленого у п.10 даного Договору, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Відповідно до п.13 попереднього договору у випадку, якщо Основний договір не буде укладений у термін, передбачений в п.1 цього попереднього Договору у зв`язку з необґрунтованими діями відповідача, останній сплачує позивачу штраф у розмірі 1 % від загальної вартості об`єкта нерухомого майна, протягом трьох календарних місяців з моменту отримання відповідачем відповідної вимоги. Вважає, що у зв`язку з невиконанням умов підписаного попереднього договору з боку відповідача, останній зобов`язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 1% від загальної вартості об`єкту нерухомості та пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення. Проте, ТОВ «МС Імперіал Буд» на вимогу про повернення забезпечувального платежу та сплату штрафних санкцій не відреагував. Просив розірвати попередній договір №А_421 від 01.08.2018 року та стягнути з ТОВ «МС Імперіал Буд» на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 1509021 грн. 06 коп., з яких: - забезпечувальний платіж у розмірі 874978 гривень; пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення у розмірі 418890 гривень; штраф у розмірі 1% від загальної вартості об`єкту нерухомості у розмірі 8749 грн. 79 коп.; інфляційні збитки у розмірі 139664 грн. 45 коп.; 3% річних у розмірі 66738 грн. 04 коп. Ухвалою суду від 28.02.2022 року провадження по справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Ухвалою суду від 21.04.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явилася, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем перебування в порядку, передбаченому положеннями ст.ст. 130,131 ЦПК України. Одночасно представник\~відповідача звернулася\~до суду\~з клопотанням\~про відкладення\~розгляду справи.\~Клопотання обґрунтовувала\~тим,\~що приймає\~участь у\~слідчих діях\~в якості\~представника потерпілої.\~До клопотання\~ долучено\~повістку про\~виклик на\~ім`я [PERSON] .\~При цьому\~до поданого\~клопотання не\~було долучено\~доказів на\~підтвердження повноважень\~адвоката Чорновус\~Н.Ф.\~представляти інтереси\~ [PERSON] .\~ Розглядаючи подане клопотання, суд виходить із наступного. Так, відповідно до\~частини першої статті 44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з\~частиною другою статті 44 ЦПК України\~залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований\~статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Згідно зі\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на не виправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З огляду на зазначене, у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, суд визнає повторну неявку представника відповідача у судове засідання неповажною та вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутності. Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі\~ст. 280 ЦПК України\~розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків. Як було встановлено судом, 01.08.2018 року між ТОВ «МС Імперіал Буд» - з однієї сторони та [PERSON] сторона - 2 було укладено попередній договір №А_421 (а.с.9-10). Відповідно до умов попереднього договору сторона-1 зобов`язується продати стороні-2, а сторона-2 зобов`язується купити\~в термін\~до кінця\~ІІІ кварталу\~2019\~року квартиру\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~59,93\~кв.м.,\~в тому\~числі житловою\~площею 26,64\~кв.м.,\~згідно умов,\~що визначені\~даним попереднім\~договором та\~укладеним у\~майбутньому договором\~купівлі-продажу.\~Строк прийняття\~об`єкта будівництва\~в експлуатацію\~ до\~кінця ІІкварталу\~2019\~року. Сторона-1\~має правов односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до трьох місяців, цей факт не буде вважатися порушенням умов договору. Сторона-1 зобов`язується оформити на своє ім`я правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості. Сторони домовилися про істотні умови основного договору купівлі-продажу квартири: об`єкт продажу квартира [ADDRESS] , загальною площею 59,93 кв.м. (пункт 2). Сторона-2 зобовязується сплатити стороні, на момент підписання основного договору, до моменту його нотаріального посвідчення, повну вартість об`єкта нерухомості, що орієнтовано складає 874978 грн. 00 коп. (п.2.2 Договору). В якості оплати за об`єкт нерухомості квартири, буде зараховуватись забезпечувальний платіж, здійснений стороною -2, відповідно до п.4 попереднього договору (п.2.5). Сторона-2 на забезпечення виконання зобов`язання за цим договором сплачує стороні-1 забезпечувальний платіж у розмірі 874978 грн. 00 коп. Забезпечувальний платіж не є авансом чи поворотною фінансовою допомогою. Сторони встановили, що передбачені в цьому пункті забезпечувальні платежі є «іншим видом забезпечення виконання зобов`язання» згідно ст.546 ЦК України та не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (п.4). У випадку нотаріального оформлення попереднього договору, усі витрати, пов`язані з цим несе сторона 2 (п.3). У пунктах 21, 22 договору сторони погодили, що зобов`язання сторін щодо підписання основного договору, встановлені цим попереднім договором, припиняються у випадку, якщо основний договір не укладено протягом терміну, встановленого попереднім договором. Цей договір є попереднім договором, закріплює зобов`язання сторін укласти основний договір та не є правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомості та не підтверджує право власності сторони-2 на такий об`єкт. Вказаний попередній договір нотаріально засвідчено не було. На виконання умов попереднього договору №А_421 від 01.08.2018 року [PERSON] було сплачено 874978 грн. 00 коп., що підтверджується платіжними дорученнями від 01.08.2018 року, від 26.10.2018 року, від 06.02.2019 року (а.с.12-15). Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного: Так, згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 202 ЦК України\~передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою\~статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до частин 1 та 2\~ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частина третя стаття). Згідно зі\~статтею 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, при укладенні попереднього договору має бути дотримана така форма договору, яка є аналогічною основному договору у досліджуваних правовідносинах, тобто договору купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно з нормами\~ст.657 ЦК України\~договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст.220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст.215 Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин\~не створює\~юридичних наслідків,\~крім тих,\~що пов`язані\~з його\~недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки,\~передбачені частинами\~першою та\~другою цієї\~статті,\~застосовуються,\~якщо законом\~не встановлені\~особливі умови\~їх застосування\~або особливі\~правові наслідки\~окремих видів\~недійсних правочинів. Правові\~наслідки недійсності\~нікчемного правочину,\~які встановлені\~законом,\~не можуть\~змінюватися за\~домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Пленум Верховного Суду України у\~пункті 4 постанови\~від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до\~статті 215 ЦК України\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222,\~частина друга статті 223,\~частина перша статті 225 ЦК України\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його недійсним судом. Із системного аналізу наведених норм права випливає, що попередній договір купівлі-продажу мав укладатися у письмовій формі та підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Однак, попередній договір №А_421 від 01.08.2018 року за формою не відповідає вимогам, встановленим законом до основного договору, оскільки не був був нотаріально посвідчений, отже в силу закону є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша\~статті 216 ЦК України). Саме такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №521/17654/15-ц (провадження № 61-2858св18). Аналогічний висновок\~викладено у\~постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 401/3856/16-ц (провадження № 14-221цс18). Згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18 та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19). При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, провадження № 12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору. У\~пункті 86 постанови\~Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Згідно з\~пунктами 4,\~5 частини третьої статті 175 ЦПК України\~позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного суду від 24.11.2021 року у справі №243/2107/18. Згідно\~частини першої статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до\~пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України\~положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання\~глави 83 ЦК України\~є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до\~частин першої\~та\~другої статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень\~глави 83 ЦК України». Системне тлумачення\~абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України\~та\~пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України\~свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила\~абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України\~застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення\~глави 83 ЦК України. Наведені висновки, викладені у постанові Верховного суду від 08.09.2021 року у справі №522/22915/15, від 22.12.2021 року усправі № 465/5790/17. Враховуючи те, що грошові кошти у розмірі 874978 гривень були передані позивачем відповідачу у зв`язку з укладенням попереднього договору №А_421 від 01.08.2018 року, який за формою не відповідає вимогам, встановленим законом до основного договору, оскільки не був нотаріально посвідчений, а отже в силу закону є нікчемним та не створює юридичних наслідків, суд приходить до висновку, що вказані кошти відповідач утримує без належної правової підстави і не повертає їх позивачу, а тому вони підлягають поверненню [PERSON] . Саме такі висновки у подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2019 року у справі № 636/4948/14-ц (провадження № 61-17317св18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17 (провадження № 61-29467св18). Вимоги позивача про стягнення з ТОВ «МС «Імперіал Буд» пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення у розмірі 418890 гривень та штрафу у розмірі 1% від загальної вартості об`єкту нерухомості у розмірі 8749 грн. 79 коп. задоволенню не підлягають, оскільки попередній договір №А_421 від 01.08.2018 року, яким було встановлено зазначені штрафні санкції є нікчемним, а в силу вимог ст.215,ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Також позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з ТОВ «МС «Імперіал Буд» інфляційних збитків у розмірі 139664 грн. 45 коп. та 3% річних у розмірі 66738 грн. 04 коп. Розглядаючи вказані позовні вимоги, суд виходить із наступного. Згідно з\~частиною першою статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підставі ч.2\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того за змістом цієї норми права зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом,\~а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать,\~а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Однак, зважаючи на те, що судом встановлено\~ недодержання сторонами при укладенні попереднього договору вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору і попередній договір від 01.08.2018 року визнаний судом нікчемним (тобто недійсним в силу закону),\~ а тому з такого договору не виникли будь-які зобов`язання, у зв`язку з чим відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат у порядку ч.2\~ст. 625 ЦК України. З огляду\~на зазначене\~позовні вимоги\~ [PERSON] \~про індексацію\~грошового зобов`язання\~та сплату\~трьох процентів\~річних у\~зв`язку з\~неповерненням забезпечувального\~платежу у\~розмірі 874978\~гривень необґрунтовані\~та задоволенню\~не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: partial