Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до кредитної спілки «Злагода» про визнання незаконним та скасування рішення позачергових загальних зборів від 28.12.2015року. Позов мотивовано тим, що згідно розпорядження Нацкомфінпослуг від 28.07.2015р. № 1817 КС «Злагода» анульовано ліцензію на здійснення діяльності по зелученню вкладів членів спілки на депозитні рахунки, виключено з державного реєстру фінансових установ, загальні збори членів спілки востаннє проводились 28.12.2015 проти вимоги частини 6 ст. 15 ЗУ «Про кредитні спілки» щодо скликання не рідше ніж один раз на рік, органи спілки відсутні, діяльність передбачена Законом тривалий час не здійснює. Перед чергою вкладів утворено суттєву заборгованість, погасити яку спілка неспроможна. Фактичне місцезнаходження і спосіб зв`язку з спілкою невідомі. Доля 977 кредитних справ в еквіваленті кількох десятків мільйонів гривень і арештованого майна спілки також невідомі. Як член даної спілки з 01.09.2004р. зазначене становище викликає обгрунтоване занепокоєння щодо можливості відновлення її діяльності, платоспроможності і розподілу активів, підсилене низкою порушених кримінальних проваджень. Просить встановити що рішенням за протоколом позачергових загальних зборів членів кредитної спілки «Злагода» від 28.12.2015р., який долучено до кримінального провадження від 06.05.2015р. № 12015020010002901 незаконно обрано головою правління [PERSON] і скасувати таке рішення. Прийняти рішення про ліквідацію КС «Злагода». Ухвалою суду від 11.04.2022року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином про що свідчить поштове повідомлення (а.с.58). Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. При цьому, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Згідно зі ст. 129 Конституції основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Положеннями ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ж до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як встановлено судом [PERSON] є членом КС «Злагода». З листа Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області № 5360 від 27.02.2017р. вбачається, що 03.07.2015р. державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів та майна боржника. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань органом управління КС «Злагода» є загальні збори. При неодноразових виходах державного виконавця за адресою реєстрації КС «Злагода» встановлено, що штатний персонал спілки відсутній. Загальний розмір боргу перед стягувачами станом на 22.01.2017 становить 32511248,12грн. За 2016 рік з рахунків, які належать КС «Злагода» стягнуто та перераховано стягувачам кошти в сумі 432803,61грн. Згідно акту головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Бондар Н. С. від 26 червня 2018 року при примусовому виконанні виконавчих документів щодо стягнення боргу по зведеному виконавчому провадженню №49999202 з боржника КС «Злагода» на користь фізичних та юридичних осіб при виході за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 82/610, майна належного КС «Злагода» не виявлено, кредитна спілка за даною адресою не перебуває, за вказаною адресою проводить діяльність приватний підприємець [PERSON] . Крім того, у матеріалах справи наявний примірник копії протоколу позачергових загальних зборів членів КС «Злагода» від 28 грудня 2015 року, наданий позивачем, на підставі якого, як стверджує позивач, [PERSON] було незаконно визнано головою правління та скасувати таке рішення. Однак, як вбачається із даного протоколу на позачергових загальних зборах було висловлено недовіру [PERSON] та звільнено його з посади голови правління КС «Злагода». Обрано головою КС «Злагода» [PERSON], члена КС, вкладника. Голосували за 346, проти -9, утримались -0. За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: -пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; -наявність підстав для оспорення правочину; -встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. [PERSON] заявлено вимогу про визнання протоколу позачергових загальних зборів членів кредитної спілки «Злагода» від 28.12.2015р. незаконним та скасувати його. Проте, позивачем не конкретизовано, яким чином обрання [PERSON] головою правління, порушує його права чи законні інтереси. Також ним не надано жодного доказу на підтвердження фактів незаконності, недійсності протоколу від 28.12.2015р, хоча сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Крім того, згідно пленуму Верховного Суду України у роз`ясненнях, викладених у пунктах 17, 21 постанови № 13 від 24.10.2008року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. У судовому порядку недійсним може бути визнано рішення загальних зборів учасників товариства, а не протокол загальних зборів. Протокол є документом, який фіксує факт прийняття рішення загальними зборами, і не є актом за змістом статті 20 ГК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими не доведеними, а тому задоволенню не підлягають. Згідно ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed