Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач - [PERSON] 16.08.2021 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, Одеської обласної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер», про відшкодування збитків на лікування та моральної шкоди, в якій позивач просить суд: - стягнути солідарно з відповідачів на свою користь у відшкодування витрат на лікування - 918 370,00 грн.; - стягнути солідарно з відповідачів на свою користь у відшкодування моральної шкоди - 300 000,00 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2140/791 від 18.07.2020 року у нього - [PERSON] медичний діагноз - меланома шкіри правового плеча, T4bN0M0 ст. II, кл. гр.Іа. За наслідком встановленого діагнозу, йому призначено курс лікування - імунотерапією, а саме призначено здійснення 18 ін`єкцій, лікарського препарату «Кітруда» (Пембролізумаб). Позивач зазначає, що Міністерством охорони здоров`я України прийнято рішення про державну реєстрацію лікарського засобу «КІТРУДА», затверджене наказом МОЗ України від 01.08.2017 року №887. Вказаний лікарський засіб відповідає умовам виробництва лікарських засобів вимогам належної виробничої практики, що підтверджується висновком державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками № 550/2019/с-1579 від 21.12.2019 року. Як зазначає позивач, він, на день подання позову до суду, вже придбав з 18 необхідних 10 ін`єкцій вищевказаного препарату на загальну суму 918370 гривень 00 копійок. У відповідності до статті 49 Конституції України, у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 49 Конституції України "у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно" (справа про безоплатну медичну допомогу) від 29.05.2002р. № 10- рп/2002 встановлено, що положення частини третьої статті 49 Конституції України "у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно" треба розуміти так, що у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається всім громадянам. Відповідно до ст. 2 Європейської Хартії Прав. Пацієнтів в Україні зазначається, що кожен має право на доступність медичних.. послуг, яких він/вона потребує за станом здоров' я. Медичні служби мають гарантувати рівний доступ для всіх без дискримінації за ознаками наявності фінансових ресурсів, місця проживання, виду захворювання або часу звернення за допомогою». Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Гарантії права на охорону здоров`я закріплені у статті 49 Конституції України. З посиланням на вищезазначені норми законодавства у позові, позивач вважає, що у відповідачів наявний обов`язок з відшкодування йому витрат понесених на придбання вищезазначеного лікарського препарату в сумі 918370 гривень 00 копійок, а також з підстав не забезпечення його безкоштовно зазначеним лікарським препаратом для лікування, позивач стверджує, що йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 300 000,00 грн. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.08.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 16.09.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Одеської обласної державної адміністрації, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості заявлених вимог, посилаючись на те, що у відповідача в порядку передбаченому ст.1166, 1167 ЦК України не виникло жодного зобов`язання з відшкодування матеріальної шкоди. Представник у відзиві також зазначає, що поданий позивачем консультативний висновок спеціаліста лікаря-онколога медичного центру ТОВ «Кардіа Асістанс» від 10.09.2020 року не відповідає встановленим вимогам законодавства щодо форми, а відтак не може бути належним доказом в розумінні ЦПК України. Крім того, у відповідності до протоколів надання медичної допомоги хворим зокрема на меланому шкіри, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.09.2007 року за №554 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «онкологія», препарат «Кітруда» не передбачений на лікування меланому шкіри. Також представник відповідача в обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначив, що у відповідності до Національного переліку основних лікарських засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 року за №333, лікарський препарат «Кітруда» не входить, а відтак не підлягає закупівлі закладами і установами охорони здоров`я. 29.09.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Міністерства охорони здоров`я України, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості. В обґрунтуванні відзиву на позовну заяву, представник посилається, на те, що [PERSON] має діагноз меланома шкіри. Дане захворювання належить до категорії рідкісних (орфанних) захворювань. Згідно з положеннями статті 53-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», держава забезпечує заходи з профілактики рідкісних (орфанних) захворювань та організацію надання громадянам, які страждають на такі захворювання, відповідної медичної допомоги. Постановою КМУ від 06.05.2020 № 350 затверджено Перелік лікарських засобів та медичних виробів, що закуповуються за бюджетні кошти у 2020 році, (далі - постанова № 350). Постановою КМУ від 17.02.2021 № 132 затверджено Перелік лікарських засобів та медичних виробів, що закуповуються за бюджетні кошти у 2021 році (далі - постанова № 132). Представник відповідача зазначає, що номенклатура передбачає визначення лікарського засобу за міжнародною непатентованою назвою (далі - МНН), конкретні торговельні назви не зазначаються.Однак, лікарський засіб Кітруда (МНН: Пембролізумаб), про який в позовних вимогах до МОЗ зазначає позивач, не включено до Переліку медикаментів для онкохворих відповідно до положень постанов № 350 та № 132. За наслідком чого відсутні підстави для його безкоштовного надання у вказаний порядок. Також представник зазначив, що 23.06.2021 документи та заявка державної оцінки медичних технологій технологій лікарського засобу Кітруда (МНН: Пембролізумаб) було подано позивачем до Державного підприємства «Державний експертний центр МОЗ України» (далі - ДП ДЕЦ). Після проведення процедури оцінки медичних технологій та надання ДП ДЕЦ відповідних висновків щодо зазначеної позиції, МОЗ повідомила, що буде розглянута можливість включення лікарського засобу Кітруда (МНН: Пембролізумаб) до номенклатури лікарських засобів, медичних виробів та допоміжних засобів до них, що будуть додатково закуповуватись за напрямом «Хіміотерапевтичні препарати, радіофармпрепарати та препарати супроводу для лікування онкологічних хворих». Також представник відповідача зазначає, що управління закладами охорони здоров`я на відповідній території, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення, а також забезпечення доступності медичного обслуговування населенню належить до повноважень відповідних місцевих рад, за наслідком чого в діях відповідача - МОЗ України взагалі відсутнє будь-яке порушення прав та інтересів позивача, а відтак виключає порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Разом з тим, представник також зазначив, що механізм відшкодування вартості лікарських засобів визначений виключно Законом України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», відповідно до пункту 5 частини першої статті 2 якого, реімбурсація - механізм повного або часткового відшкодування суб`єктам господарювання, які здійснюють діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами, вартості лікарських засобів, що були відпущені пацієнту на підставі рецепта, за рахунок коштів Державного бюджету України. Виходячи із наведеного, представник вважає, що зазначені правила не поширюються щодо відшкодування вартості купленого позивачем лікарського засобу, а вимогипозивача є необґрунтованими та безпідставними. 23.09.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер» в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав необгурнтованості. 28.09.2021 року, 06.10.2021 року до суду від позивача надійшли відповіді на відзиви, в яких позивач просить суд задовольнити позовні вимоги, вважає заперечення відповідачів проти позову необґрунтованими та такими, що підтверджують наявність в діях останніх бездіяльність з незабезпечення його безкоштовним лікуванням та необхідним лікарським засобом. 10.11.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні призначеному 14.06.2022 року позивач - [PERSON] підтримав заявлені вимоги та просив суд їх задовольнити. Також в судовому засіданні прийняли участь представники відповідачів: Одеської обласної державної адміністрації, Міністерства охорони здоров`я України, Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер», які заперечували проти позову з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Розглядаючи зазначену справу, з поданих до суду доказів, судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , є громадянином України. У відповідності до довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ №170529, [PERSON] має другу групу інвалідності, зі строком дії до 01.05.2022 року. Згідно поданої медичною документації судом встановлено наступне: - у відповідності до виписки з медичної картки стаціонарного хворого №2140/791, виданої лікуючим лікарем клініки Святої Катерини , [PERSON] встановлено діагноз - Меланома шкіри правового плеча T4bN0M0 ст. II, кл. гр.Іа; - у відповідності до консультативного висновку спеціаліста, виданого 10.09.2020 року лікарем-онкологом Медичного центру ТОВ «Кардіка Асістанс» - [PERSON] , [PERSON] встановлено діагноз - «Меланома шкіри правового плеча», та призначено лікувальні ремоендації у виді терапій: Вемурафениб, прийомом на протязі 12 місяців, або Пембролизум, або Кітруда на протязі 12 місяців; - у відповідності до консультативного висновку клінічного онколога Медичного будинку «ОДРЕКС» від 11.09.2020 року, [PERSON] встановлено діагноз - «Меланома шкіри правового плеча», вказано інші рекомендації у виді прийняття Пембролизумб ; - у відповідності до консультативного висновку спеціаліста клініки Святої Катерини від 17.12.2020 року, [PERSON] встановлено діагноз - «Меланома шкіри правового плеча», вказано лікувальні рекомендації у виді продовження імунотерапії « Кітруда »; - у відповідності до консультативного висновку клінічного онколога Медичного будинку «ОДРЕКС» від 04.06.2021 року, [PERSON] встановлено діагноз - «Меланома шкіри правового плеча», вказано інші рекомендації у виді прийняття Пембролизумб ; - у відповідності до консультатації онколога клініки «Інто-Сана» від 18.06.2021 року, [PERSON] встановлено діагноз - «Меланома шкіри правового плеча», вказано загальні рекомендації у виді продовження курсу імунотерапії. На підставі вищевикладеного вбачається, що [PERSON] має діагноз меланома шкіри, проходив консультування та лікування у приватних медичних установах, якими було надано рекомендацію на лікування імунотерапіями зі застосуванням лікарських засобів: «Пембролизумб» або «Кітруда». Міністерством охорони здоров`я України прийнято рішення про державну реєстрацію лікарського засобу «КІТРУДА», затверджене наказом МОЗ України від 01.08.2017 року №887. Вказаний лікарський засіб відповідає умовам виробництва лікарських засобів вимогам належної виробничої практики, що підтверджується висновком державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками № 550/2019/с-1579 від 21.12.2019 року. Також з поданих до суду документів вбачається, що позивач здійснював придбання лікарського засобу «Кітруда» на загальну суму 918370,00 грн., що підтверджується копієями рахунків-фактури: № СФ-0005860 від 11.09.2020 року; № СФ-0071 від 01.10.2020 року; № СФ-081 від 30.10.2020 року; № СФ-089 від 01.12.2020 року; №СФ-0000002 від 05.01.2021 року; № СФ-000097 від 02.02.2021 року; СФ-00005 від 11.03.2021 року; № СФ-000010 від 07.04.2021 року; №СФ-00022 від 07.05.2021 року; №СФ-0029 від 23.06.2021 року. 05.11.2020 року позивач здійснив звернення до Міністерства охорони здоров`я України з метою здійснення закупівлі лікарського засобу «Кітруда». У відповідності до листа Міністерства охорони здоров`я України від 17.12.2020 року за №25-04/П-18484/14935-зв, зазначено, що відповідно до Державного реєстру лікарських засобів України лікарський засіб Премброзізумаб («Кітруда») зареєстрований в Україні, але не включений у Національний перелік основних лікарських засобів. Також у листі вказано, що національний перелік основних лікарських засобів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 №333 «Деякі питання державного регулювання цін на лікарські засоби і вироби медичного призначення» (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2017 № 1081 «Про внесення змін до Національного переліку основних лікарських засобів»). Національний перелік відповідає Примірному переліку основних лікарських засобів ВООЗ, який є базовим документом для забезпечення населення медичною допомогою. Згідно з Постановою № 333, підлягають закупівлі закладами і установами охорони здоров`я, що повністю або частково фінансуються з державного та місцевих бюджетів, лікарські засоби за Національним переліком. Національний перелік визначає список основних необхідних для пацієнтів ліків, доступ до яких держава гарантує усім пацієнтам безоплатно шляхом раціонального використання бюджетних коштів. Відповідно до Постанови № 333 за умови забезпечення потреби пацієнтів в таких препаратах за Національним переліком, замовники можуть закуповувати лікарські засоби, що не включені до Національного переліку. Відповідно до пункту 4 розділу II Положення про Національний перелік основних лікарських засобів, затвердженого наказом МОЗ України 11.02.2016 № 84, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2016 р. за № 258/28388, лікарські засоби включаються до Національного переліку з міжнародними непатентованими назвами. Зазначено, що здійснення відбору лікарських засобів для внесення Національного переліку проводиться спеціально утвореним Експертним комітетом з відбору та використання основних лікарських засобів, до складу якого входять фахівці в сфері- фармацевтичної та медичної галузі з досвідом проведення відповідної оцінки медичних технологій. Відбір препаратів для внесення до Національного переліку проводиться Експертним комітетом на підставі Положення про здійснення відбору лікарських засобів для внесення до Національного переліку, затвердженого наказом МОЗ України від 07.10.2016 1050 (зі змінами), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 жовтня 2016 року за №1390/29520. 05.11.2020 року позивач знов звернувся до Міністерства охорони здоров`я України з метою здійснення закупівлі лікарського засобу «Кітруда» та «Опдіво». На зазначений запит, листом від 28.01.2021 року надано відповідь, згідно якої повідомлено, що лікарський засіб «Опдіво» не зареєстрований в Україні та не дозволений до медичного застосування. В іншій частині, відповідь тотожна з вищевказаним листом від 17.12.2020 року. Також листом Міністерства охорони здоров`я України від 10.06.2021 року надано відповідь на заяви позивача від 25.05.2021 року за №ПА-12567779, №ПА-12567851, №ПА-12567806, від 27.05.2021 року за №ПА-12580910, №ПА-12580962, №ПА-12580885, №ПА-12580943, від 28.05.2021 року за №ПА-12585548, відповідно до якої повідомлено, що для включення лікарського засобу «Кітруда» до національного переліку основних лікарських засобів та номенклатури лікарських засобів, які закуповуються за кошти державного бюджету на виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я, має бути проведена державна оцінка медичних технологій, яка здійснюється за зверненням заявника до уповноваженого органу в паперовій електронній формі заяву та досьє, оформлені відповідно до порядку. Також зазначено, що станом на 09.06.2021 року такі документи та досьє, оформлені відповідно до порядку, до уповноваженого органу не надходили. У листі МОЗ України також зазначено, що у відповідності до Державного бюджету України, Міністерству охорони здоров`я України в рамках реалізації державних цільових програм та заходів програмного характеру за бюджетною програмою за КПКВК 2301400 передбачаються видатки лише на закупівлю лікарських засобів та медичних виробів для забезпечення хворих на тяжкі захворювання. Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2011 року за №2978, відшкодування вартості лікування не передбачено. Листом МОЗ України від 15.07.2021 року на звернення позивача повідомлено, що 23.06.2021 року документи та заявка на проведення державної оцінки медичних технологій лікарського засобу «Кітруда» заявником було подано до Департаменту оцінки медичних технологій Державного експертного центру МОЗ України. Після проведення процедури оцінки та надання Департаментом оцінки медичних технологій Державного експертного центру МОЗ України відповідних висновків щодо зазначеної позиції буде розглянута можливість включення лікарського засобу «Кітруда» до номенклатури лікарських засобів, медичних виробів та допоміжних засобів до них, що будуть додатково закуповуватись за напрямком «Хіміотерапевтичні препарати, радіо фармпрепарати та препарати супроводу для лікування онкологічних хворих». Крім того, у відповідності до звернення Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації від 09.08.2021 року до МОЗ України вбачається, що рішенням обласної ради від 24.12.2020 року за №43-УІІІ «Про обласний бюджет області на 2021 рік» на обласну цільову програму «Здоров`я Одещини на 2021-2023 роки» передбачено 113023,5 тис.грн., у рамках якої не передбачено видатків на закупівлю лікарського засобу «Кітруда» («Пембролізумаб»). У зв`язку з чим, Департамент клопоче у зверненні щодо включення лікарського засобу «Кітруда» в номенклатуру лікарських засобів для лікування хворих на онкологічні захворювання. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Щодо вимоги позивача про відшкодування коштів на придбання лікарського засобу «Кітруда», суд зазначає наступне. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (ст.1 вказаного Закону). Кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає зокрема кваліфіковану медичну та реабілітаційну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря та фахівця з реабілітації, вибір методів лікування та реабілітації відповідно до рекомендацій лікаря та фахівця з реабілітації, вибір закладу охорони здоров`я (ст.6 Закону). Статтею 54 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», передбачено, що громадяни забезпечуються лікарськими засобами та імунобіологічними препаратами через заклади охорони здоров`я, які мають право на це відповідно до закону. Порядок забезпечення громадян безплатно або на пільгових умовах лікарськими засобами та імунобіологічними препаратами визначається законодавством України. Заклади охорони здоров`я, які мають право на це відповідно до закону, можуть відпускати лише такі лікарські засоби та імунобіологічні препарати, які дозволені для застосування центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, і несуть відповідальність за забезпечення належного режиму їх зберігання та реалізації, а також за підтримання обов`язкового асортименту лікарських засобів та імунобіологічних препаратів, в тому числі необхідного запасу на випадок епідемічних захворювань, стихійного лиха та катастроф. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я регулярно інформує працівників охорони здоров`я і населення про лікарські засоби та імунобіологічні препарати, дозволені до застосування. Порядок безоплатного або пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів встановлений постановою Кабінету Міністрів України Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань від 17.08.1998 року за №1303. Відповідно до зазначеної Постанови, установлено, що безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування провадиться групам населення та за категоріями захворювань згідно з додатками 1 і 2. Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, які зареєстровані в Україні в установленому порядку та включені до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я. Дія цієї постанови не поширюється на лікарські засоби, вартість яких відшкодовується за договорами про реімбурсацію, укладеними відповідно до законодавства. Відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб. Особи, які обслуговуються у відомчих лікувально-профілактичних закладах і мають право на безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів, отримують їх у аптеках, закріплених за цими закладами. Безоплатний відпуск лікарських засобів дітям з інвалідністю провадиться за рецептами лікарів незалежно від місця проживання цих дітей, але в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва і Севастополя. У цьому разі витрати, пов`язані з оплатою вартості лікарських засобів, беруть на себе органи охорони здоров`я за місцем їх відпуску. Приймаючи наявність у позивача інвалідності ІІ групи та страждаючи на онкологічне захворювання, останній має право на безоплатний відпуск лікарських засобів у відповідності до вимог Постанови від17.08.1998 року за №1303. Разом з тим, суд зазначає, що статтею 14-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що систему стандартів у сфері охорони здоров`я складають державні соціальні нормативи та галузеві стандарти. Державні соціальні нормативи у сфері охорони здоров`я встановлюються відповідно до Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії". Галузевими стандартами у сфері охорони здоров`я є зокрема: - стандарт медичної допомоги (медичний стандарт) - сукупність норм, правил і нормативів, а також показники (індикатори) якості надання медичної допомоги відповідного виду, які розробляються з урахуванням сучасного рівня розвитку медичної науки і практики; - клінічний протокол - уніфікований документ, який визначає вимоги до діагностичних, лікувальних, профілактичних методів надання медичної допомоги та їх послідовність; - табель матеріально-технічного оснащення - документ, що визначає мінімальний перелік обладнання, устаткування та засобів, необхідних для оснащення конкретного типу закладу охорони здоров`я, його підрозділу, а також для забезпечення діяльності фізичних осіб - підприємців, які провадять господарську діяльність з медичної практики за певною спеціальністю (спеціальностями) та/або мають право на надання реабілітаційної допомоги згідно із законодавством. З 30.06.2021 року введено в дію доповнення частини третьої статті 14-1 новим абзацом згідно із Законом №1053-IX від 03.12.2020 року, відповідно до якого - протокол надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я - уніфікований документ, що визначає вимоги до реабілітаційних заходів та їх послідовність відповідно до напрямів реабілітації у сфері охорони здоров`я з урахуванням сучасного рівня розвитку міжнародної реабілітаційної науки і практики". Додержання стандартів медичної допомоги (медичних стандартів), клінічних протоколів, протоколів надання реабілітаційної допомоги, табелів матеріально-технічного оснащення є обов`язковим для всіх реабілітаційних закладів, закладів охорони здоров`я, їх відділень, підрозділів, а також для фізичних осіб - підприємців, які провадять господарську діяльність з медичної практики та/або мають право на надання реабілітаційної допомоги згідно із законодавством". Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.09.2007 року за №554 затверджено протоколи надання медичної допомоги за спеціальністю "онкологія", у тому числі протокол надання медичної допомоги хворим на меланому шкіри. Досліджуючи зазначений протокол надання медичної допомоги хворим на меланому шкіри та схему медикаментозного лікування (хіміотерапія, гормонотерапія, імунотерапія) встановлено відсутність визначеного законодавством лікування за допомогою лікарського засобу «Кітруда». Також суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 року за №333 «Деякі питання державного регулювання цін на лікарські засоби і вироби медичного призначення» передбачено, що з 1 вересня 2017 р. лікарські засоби, що в установленому законом порядку зареєстровані в Україні та включені до Національного переліку основних лікарських засобів, затвердженого цією постановою, підлягають закупівлі закладами і установами охорони здоров`я, що повністю або частково фінансуються з державного та місцевих бюджетів. Як вбачається, у відповідності до Національного переліку основних лікарських засобів, затверджених вказаною постановою, лікарський препарат «Кітруда», придбаний позивачем, не входить до основних лікарських засобів, що підлягають закупівлі закладами і установами охорони здоров`я, що повністю або частково фінансуються з державного та місцевих бюджетів. Крім того, Пунктом 3 Постанови №1303 передбачено, що витрати, пов`язані з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах, провадяться за рахунок асигнувань, що передбачаються державним та місцевими бюджетами на охорону здоров`я. Отже, Постановою №1303 передбачено, що пільгові категорії громадян, до яких відноситься і позивач, мають право на відпуск лікарських засобів безоплатно аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів, у разі амбулаторного лікування. Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що чинним законодавством передбачено відшкодування витрат аптек, пов`язаних з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах за рецептами лікарів, однак не передбачено відшкодування громадянам витрат на самостійно придбані ліки, як було здійснено позивачем. Також судом встановлено, що лікарський засіб «Кітруда», на придбання якого позивачем були витрачені грошові кошти та заявлені до відшкодування в цій справі, у відповідності до протоколу надання медичної допомоги хворим на меланому шкіри та схему медикаментозного лікування (хіміотерапія, гормонотерапія, імунотерапія) не включений до застосування, а також не внесений до Національного переліку основних лікарських засобів, як до основних лікарських засобів, що підлягають закупівлі закладами і установами охорони здоров`я, що повністю або частково фінансуються з державного та місцевих бюджетів. Судом також приймається, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 року за №333, за наявності бюджетних асигнувань, що залишаються після визначення повного обсягу потреби в лікарських засобах, включених до Національного переліку основних лікарських засобів, замовники можуть також здійснювати закупівлі лікарських засобів, що в установленому законом порядку зареєстровані в Україні та не включені до зазначеного Національного переліку. При цьому закупівля лікарських засобів здійснюється за принципом максимальної економії та ефективності із застосуванням галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я. Як вже судом встановлено, у відповідності до звернення Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації від 09.08.2021 року до МОЗ України вбачається, що рішенням обласної ради від 24.12.2020 року за №43-УІІІ «Про обласний бюджет області на 2021 рік» на обласну цільову програму «Здоров`я Одещини на 2021-2023 роки» передбачено 113023,5 тис.грн., у рамках якої не передбачено видатків на закупівлю лікарського засобу «Кітруда» («Пембролізумаб»). Листом МОЗ України від 15.07.2021 року повідомлено, що 23.06.2021 року документи та заявка на проведення державної оцінки медичних технологій лікарського засобу «Кітруда» заявником було подано до Департаменту оцінки медичних технологій Державного експертного центру МОЗ України. Після проведення процедури оцінки та надання Департаментом оцінки медичних технологій Державного експертного центру МОЗ України відповідних висновків щодо зазначеної позиції буде розглянута можливість включення лікарського засобу «Кітруда» до номенклатури лікарських засобів, медичних виробів та допоміжних засобів до них, що будуть додатково закуповуватись за напрямком «Хіміотерапевтичні препарати, радіо фармпрепарати та препарати супроводу для лікування онкологічних хворих». На підставі вищевикладеного вбачається, що позивач скористувався у відповідності до чинного законодавства України правом на звернення до відповідних органів для включення лікарського засобу «Кітруда» до номенклатури лікарських засобів, медичних виробів та допоміжних засобів до них, що будуть додатково закуповуватись за рахунок бюджетних коштів. Доказів на підтвердження прийнятого рішення за наслідком розгляду вказаного звернення та включення лікарського засобу «Кітруда» до номенклатури лікарських засобів, які будуть додатково закуповуватись за рахунок бюджетних коштів, позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано, як і не надано доказів, що після включення такого препарату до номенклатури, позивач звертався у визначеному законом порядку за рецептами лікарів для його отримання, та останньому було відмовлено. Також суд зазначає, що за визначенням, наведеним у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Позивачем в цій справі у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження оспорювання протиправності ухвалених рішень, дій, або бездіяльності з боку відповідачів. Разом з тим, загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду врегульовані статтею 1166 ЦК України, відповідно до яких майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи вищевикладене, аналізуючи усі наявні в матеріалах справи докази, надаючи оцінку кожному доказу окремо, а також в їх сукупності, суд доходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я України, Одеської обласної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер» про відшкодування грошових коштів на придбання лікарського засобу «Кітруда». Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту». Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: - за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; - зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; - у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; - завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; - гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; - по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України). У справі, що розглядається, [PERSON] пред`явив позовну вимогу про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн., з посиланням на те, що зазнав душевних страждань з підстав неотримання з боку держави підтримки в лікуванні в особі відповідних суб`єктів владних повноважень, що гарантовано Конституцією України. Однак, позивачем не зазначено умов для стягнення моральної шкоди, не підтверджено жодним належним доказом існування причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями заподіювачів (відповідачів) та їх вини у її заподіянні. За таких обставин, а також приймаючи відмову у первісній вимозі, суд доходить до висновку про не обґрунтованість вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується також наступне. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Приймаючи вищевикладене, аналізуючи усі наявні в матеріалах справи докази, надаючи оцінку кожному доказу окремо, а також в їх сукупності, суд вважає позов [PERSON] про відшкодування збитків на лікування та моральної шкоди необґрунтованим, за наслідком чого задоволенню не підлягає. Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до положень ст. 264 ЦПК України, вирішує зокрема питання, як розподілити між сторонами судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.133 ЦПК України). Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приймаючи, що позов задоволенню не підлягає, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсується за рахунок держави. Витрати позивача на професійну правничу допомогу покладаються на останнього та компенсації не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed