Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (а.с.1-3). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що є наймачем вищевказаної квартири. Відповідач [PERSON] , який є братом позивача, зареєстрований, але не проживає у квартирі з 2006 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2009 року. Зазначає, що лише вона сплачує за комунальні послуги. У зв`язку з реєстрацією відповідачів у квартирі вона позбавлена можливості оформити житлову субсидію, а тому, посилаючись на ст. 71 ЖК України, вважає, що вони втратили право користування даним житловим приміщенням. ІІ. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи, пояснення учасників справи в судовому засіданні. Новозаводський районний суд м. Чернігова заочним рішенням від 20 лютого 2019 року позов задовольнив та визнав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (а.с.70-73). 07 березня 2019 року Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалив додаткове рішення, яким стягнув з відповідачів по 352,40 грн судового збору. Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 20 лютого 2019 року та додаткового рішення від 07 березня 2019 року у вищевказаній справі. Ухвалою суду від 13 січня 2022 року скасовано заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 лютого 2019 року, додаткове заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 березня 2019 року та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Представник відповідачів надав відзив (а.с.194-197), де просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що між членами сім`ї, які проживали у спірній квартирі постійно виникали непорозуміння та сварки, оскільки [PERSON] вважала квартиру своєю власністю. Саме з цієї підстави [PERSON] був вимушений тимчасово покинути місце свого постійного проживання, де був зареєстрований та винаймати інше тимчасове житло. У 2018 році [PERSON] не зміг потрапити до свого житла у м. Чернігові, оскільки позивачка змінила замки у вхідних дверях та не надала [PERSON] нові ключі. Також і відповідач [PERSON] разом з донькою та колишнім чоловіком проживали за адресою [ADDRESS] . Через постійні сварки з [PERSON] та малу площу квартири постійно проживати в квартирі було неможливо. У зв`язку з чим у 2014 році вона разом з донькою вимушена була тимчасово змінити місце проживання та влаштуватись на роботу у місті Києві. При цьому [PERSON] та [PERSON] періодично приїздили до міста Чернігова та проживали у спірній квартирі. У судове засідання позивач не прибула, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась в установленому порядку, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Відповідачі, представник відповідачів та представник третьої особи у судове засідання не прибули, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Згідно ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив судове засідання проводити у відсутність сторін. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ш. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Відповідно довідки Управління адміністративних послуг №14061 від 19.10.2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі, позивачка та її донька - [PERSON] , 2002 року народження (а.с.7). Згідно акту від 19.10.2018 вбачається, що відповідач [PERSON] не проживає у вищевказаній квартирі з 2006 року, відповідачі [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] також не проживають у даному помешканні з 2009 року (а.с.6). Згідно копії свідоцтва [PERSON] у 2005 році закінчив Городнянську загальноосвітню школу-інтернат І-ІІІ ступенів для дітей-сиріт (а.с.207-208). Відповідно копії військового квитка [PERSON] у період з 12.05.2010 до 14.04.2011 проходив військову службу (а.с.209-210). [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 жовтня 2013 року (а.с.213-214). Відповідно довідок КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради від 09.09.2013 року та 17.08.2014 [PERSON] постійно проживає та зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (а.с.215-216). Виконавчий комітет Новозаводської районної у м. Чернігові ради рішенням №29 від 11 лютого 2019 року затвердив висновок про недоцільність визнання малолітньої [PERSON] , 2008 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.63). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] не мають у своїй власності будь-якого нерухомого майна (а.с.205-206). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін У статтях 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно ч.4 ст.9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи зі змісту положень статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Якщо така особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд критично ставиться до акту від 19.10.2018 про не проживання відповідачів у спірній квартирі, оскільки підставою для складення акту була необхідність звернення до органів соціального захисту для отримання субсидії. Також у акті не зазначено скільки саме часу відповідачі не проживають в квартирі та з яких причин, а лише зазначено, що вони не проживають з 2006 року та з 2009 року. Отже, позивачем на надано будь-яких доказів, що у спірній кімнаті відсутні особисті меблі, одяг відповідачів. Також відсутні докази того, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла. Водночас тимчасова відсутність відповідача [PERSON] за місцем своєї реєстрації понад встановлені законом строки зумовлена виключно об`єктивними обставинами (їх навчання, військова служба), які суд визнає поважними. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v.Russia), заява №58255/00, пункт 36, ECHR-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Ringdon), заява №19009/04, пункт 50). Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Згідно з частиною третьою ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. З вищенаведеного вбачається, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. У момент народження [PERSON] , її мати - [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Отже з моменту свого народження відповідач [PERSON] законним способом набула право користування житлом. Згідно статті 16 Конвенції ООН про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її прав на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведений вище висновок узгоджується з висновком суду касаційної інстанції, викладений у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17. Суд вважає, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири, а їх відсутність за місцем реєстрації зумовлена виключно поважними причинами, а тому позбавлення права відповідачів користуванням вказаною квартирою, буде невиправданим та непропорційним втручанням у право відповідачів на повагу до їх житла. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. У разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи, що ухвалою суду від 14.12.2018 позивач звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено повністю, тому судові витрати не стягуються. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed