Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

У січні 2022 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визначити місце спільної із відповідачем дитини з нею, стягнути із відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 5000 грн., а також стягнути із відповідача судовий збір у розмірі 908 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що під час зареєстрованого шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Наразі сторони спільно не проживають, господарства не ведуть, фактично припинили шлюбні відносини та не спілкуються між собою. Фактично з вересня 2021 року сторони проживають окремо. Спільна дочка проживає разом із матір`ю. Фізичним та духовним розвитком дитини займається позивачка, та не чинить будь-яких перешкод для спілкування дитини з відповідачем. Відповідач веде аморальний спосіб життя, соціально та економічно не стабільний, постійного доходу не має, а також схильний до вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень. У зв`язку із чим, позивачка вважає за необхідне визначити місце проживання спільної дитини з неї. Наразі позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років у зв`язку зі чим не має змоги працювати та отримувати постійний дохід. Батько дитини, відповідач по справі, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, самостійно сплачувати аліменти відмовляється, тому позивачка змушена ставити питання стягнення аліментів в судовому порядку. 14.01.2022 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області відкрито провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. 16.02.2022 року відповідачем подано до суду відзив, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. щомісячно та відмовити у повному обсязі у стягненні з нього судових витрат, оскільки не має постійного доходу, заробіток є мінливим. Позов визнав частково в частині визначення фактичного місця проживання дитини [PERSON] з позивачкою. Просив суд врахувати, що в даний час в зв`язку із воєнними діями рівень його доходу знизився до 6000 - 7000 грн., при цьому він є переселенцем із Луганської області, змушений постійно винаймати житло, вартість якого в м. Обухові дорівнює 4000 грн. на місяць. 22.02.2022 року представницею позивачки адвокаткою Н.Ю.Редіч подано відповідь на відзив. 23.02.2022 року представницею третьої особи Ю. Жевага подано клопотання про розгляд справи без їх участі, оскільки позовну вимогу щодо визначення фактичного місця проживання дитини з матір`ю відповідач визнає. 13.05.2022 року представницею позивачки адвокаткою Н.Ю.Редіч подано подано клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача. 26.05.2022 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини визнав, просив задовольнити, в решті позовних вимог просив відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 24.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 266, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народилась дочка - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Сторони спільного господарства не ведуть, фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо. Донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки № 8892 від 11.10.2021 року про спільне проживання матері з дитиною, виданою відділом реєстрації фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади Обухівської міської ради. Позивачці на праві власності належить квартира, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2020 року, витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також технічним паспортом на квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст. 9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21. 06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. В державі Україна зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, визначає Сімейний кодекс України. Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 Сімейного Кодексу України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 171 Сімейного Кодексу України, при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, має бути вислухана дитина, яка може висловити свою думку. Аналізуючи надані докази, враховуючи вік дитини, обставини справи, поведінку обох батьків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю не суперечать інтересам дитини. Однак, суд акцентує увагу, що відповідач позов в цій частині визнав повністю, що відображено у відзиві на позовну заяву. Щодо вимог позивачки про стягнення аліментів слід зазначити наступне. Відповідно до статті 51. Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно за законів України. Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки, зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Ст. 192 СК України визначає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому, право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Так як батько дитини, відповідач по даній справі, в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги в повному обсязі на утримання неповнолітньої дитини, тому суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісяця та стягувати їх, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитинною повноліття, на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини. Визначаючи розмір аліментів на рівні 2000 грн., суд виходив із інформації з місця роботи [PERSON] ТОВ «Сільпо-Фуд», відповідно до якої починаючи з березня 2022 року розмір заробітної плати відповідача на посаді кухара зменшився із 14 000 - 16 000 грн. в січні-лютому 2022 році до 2500 грн. в березні місяці. Суд, зважаючи на об`єктивні обставини в державі Україні, які пов`язані із військовою агресією РФ, з довірою ставиться до наданих суду відомостей. Окрім іншого, відповідач [PERSON] - є з січня 2018 року внутрішньої переміщеною особою відповідно до довідки (а. с. 67), фактичне місце проживання/перебування якого зареєстроване в м. Обухів Київської області, та змушений постійно винаймати житло, про що свідчать надані ним договори оренди від 23.11.2021 року та 24.02.2022 року. Орендна плата за останнім договором найму житла становить 4000 грн. на місяць. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 3 п.1 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частиною третьою статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представницею позивачки подано до суду копію договору №12/12 від 23.12.2021 року про надання правової допомоги, копію додаткової угоди № 1 до договору від 23.12.2021 року, копію акту № 1 про прийняття-передачу наданих послуг від 29.12.2021 року, копію квитанції, копію акту № 3 про прийняття-передачу наданих послуг віл 11.02.2022 року, копію акту № 4 про прийняття-передачу наданих послуг віл 21.02.2022 року. Дослідивши подані документи, суд приходить до висновку, що подана заява підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Стороною позивачки заявлено вимогу щодо стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. Суд умовно поділяє вказана суму на дві рівні частини, отже за кожну позовну вимогу по 5000 грн. Суд враховує, що вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання спільної дитини задоволено на 40 %, беручи до уваги, що відповідач ще до початку розгляду справи по суті висловив чітку позицію про визнання вимоги про визначення місця проживання дитини із позивачкою, суд приходить до висновку про часткове відшкодування судових витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн. 00 коп. Щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні вимоги містяться у ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Крім того, згідно з нормами ч.1 ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов в частині визначення місця проживання дитини, суд вважає необхідним повернути позивачці з державного бюджету 50% судового збору сплаченого нею при поданні позову, що складає 454,00 грн., а інша частина в розмірі 454,00 грн., відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог щодо стягнення аліментів з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційному до задоволеної частини вимоги у сумі 369 грн. 96 коп., оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial