Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики від 19.08.2020 року та 11.08.2020 року в сумі 6000 доларів США, 162,5 долари США, що становить три відсотки річних від простроченої суми, 1676,2 грн. судового збору та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.08.2020 р. до позивача звернулась відповідач та попросила дати їй в борг 1000 доларів США. Оскільки вони з відповідачкою тривалий час перебували у дружніх відносинах, вона погодилась і позичила останній вищезазначену суму з терміном повернення боргу до 25.09.2020 р., на ствердження чого відповідач видала їй відповідну розписку. Також 19.08.2020 р. відповідач знову звернулась до позивача про надання їй в борг на 6 місяців 5000 доларів США, зазначаючи при цьому, що їй терміново потрібні гроші. Довіряючи відповідачці, позивач передала їй у позику вищевказану суму, про що отримала відповідну розписку. Після закінчення визначеного у розписках строку повернення боргу відповідач не розрахувалась, на її неодноразові звернення про повернення боргу ігнорувала. У зв`язку з зазначеним, позивач була змушена звернутись до суду. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, пояснив обставини, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити, також уточнив вимогу щодо розміру витрат на правову допомогу. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову, пояснила суду, що вона особисто для себе гроші у позивачки не брала в борг, на прохання свого сина написала розписки, а він отримав гроші, обіцяв повернути борг у визначений темрін, однак не повернув. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до долученої до матеріалів справи розписки, датованої 11.08.20 р. та підписаної [PERSON] , встановлено, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 1000 доларів США на термін до 25 вересня 2020 р. (а.с. 6). Як вбачається з долученої до матеріалів справи розписки, датованої 19.08.2020 р. та підписаної [PERSON] , встановлено, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 5000 доларів США на термін до 19 лютого 2021 р. (а.с. 7). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово позика , адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] отримано від [PERSON] грошові кошти в борг в розмірі 6000 доларів США, проте договір позики не виконано. Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Аналізуючи долучені до матеріалів справи розписки, судом встановлено, що розписки написано власноручно позичальником - відповідачою [PERSON] , яка даний факт не заперечується. Проте відповідачка заперечує, що отримувала вказану суму коштів, вказала, що на прохання сина, написала розписки, син зобов`язувався повернути борг, проте не повернув. З наведеного вбачається, що відповідач визнає факт укладення договору позики між нею та позивачкою. Таким чином, укладенням письмових правочинів, оформлених розписками від 11.08.2020 та 19.08.2020, закріплено домовленості між сторонами. Не приймаються до уваги доводи відповідача щодо отримання її сином від позивача грошових коштів, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, позивач довів факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК україни боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зроблено висновок про можливість стягнення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. З розрахунку, наданого позивачем вбачається, що розмір річних процентів у перерахунку на один місяць становить 0,25 процента (3:12=0,25), а сума річних за період з 26.09.2020 р. по 26.12.2021 р., тобто за 15 місяців прострочення повернення боргу в розмірі 1000 доларів США становить 3,75 процента (15x0,25=3,75), що в грошовому виразі складає 37,5 доларів США (1000:100x3,75=37,5). Сума річних за період з 19.02.2021 р. по 19.12.2021 р., тобто за 10 місяців про¬строчення повернення боргу в розмірі 5000 доларів США становить 2,5 процента (10x0,25=2,5), що в грошовому виразі складає 125 доларів США (5000:100x2,5=125). Всього відповідач станом на даний час зобов`язаний сплатити 162,5 доларів США, що становить три відсотки річних від простроченої суми. Суд погоджується з розрахунком заборгованості, наданим позивачем. Таким чином, внаслідок невиконання боржником [PERSON] взятих на себе боргових зобов`язань за договорами позики, застосуванню підлягають положення частини другої статті 625 ЦК України, а тому вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в сумі 162,5 доларів США за договорами позики від 11.08.2020 та 19.08.2020 також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище та той факт, що строк виконання зобов`язання за договором позики настав, суму боргу відповідачем не повернуто в повному обсязі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики від 19.08.2020 року та 11.08.2020 року, в сумі 6000 доларів США, 162,5 доларів США - 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні судові витрати у розміні 1676,2 грн. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд встановив наступне. Згідно п. 3 ч. 1 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Позивачем зазначено, що нею понесені витрати на оплату правової допомоги з підготовки позовної заяви до суду в розмірі 1700 грн. та на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., на підтвердження надано договір про надання правничої допомоги від 08.12.2021 року, квитанцію № 78 від 10.12.2021 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 10.12.2021 р., договір про надання правничої допомоги від 03.02.2022 року, фіскальний чек від 03.02.2022. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення витрат на оплату правничої допомоги у сумі 9700,00 грн. підлягають задоволенню повністю, так як заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. На підставі положень ст.ст. 5,12,13, 19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд,

Outcome: approved