Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб з [PERSON] , зареєстрований 01 жовтня 2004 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції (актовий запис №1098), посилаючись на те, що з липня 2019 року позивач разом з відповідачем не живуть як подружжя, не ведуть спільне господарство, оскільки стосунки та подальше подружнє життя з відповідачем стало неможливим через взаємну втрату порозуміння та любові один до одного. За таких обставин позивач вважає, що подальше життя з відповідачем неможливе, в зв`язку з чим подається вказаний позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, представник позивача надав суду заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позов визнав у повному обсязі, не заперечує, щодо розірвання шлюбу і стягнення з нього аліментів на дитину у розмірі, зазначеному в позовній заяві. Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 01 жовтня 2004 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, 01 жовтня 2004 року сторони уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №1098 (а.с.8). Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, [PERSON] - є матір`ю, а [PERSON] - є батьком неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Отже, судом встановлено те, що сім`я розпалась остаточно, спільне господарство не ведеться, бажання до примирення у сторін відсутнє. Відновити шлюб неможливо, так як, між сторонами відсутня любов, взаємна довіра і повага. На даний час дитина знаходиться на утриманні матері [PERSON] , проживає разом з нею. Вирішуючи питання щодо розірвання шлюбу між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу і стягнення аліментів на неповнолітню дитину може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У даному випадку сторони вважають неможливим з моральної точки зору продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу і стягнення аліментів на неповнолітню дитину, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. На підставі ч.1 ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, позов в частині розірвання шлюбу є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Сторонами, як вбачається з матеріалів справи, не було надано доказів розміру доходу відповідача. На його утриманні інших осіб, зокрема, дітей, не перебуває. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже, при визначенні частки доходу відповідача, яка підлягає стягненню як аліменти, суд, враховуючи, що батьки несуть однаковувідповідальність за виховання і розвиток дитини, яка проживає разом з матір`ю, виходячи з принципу розумності та справедливості, а також з розмірів прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 років до 18 років, зважаючи на те, що відповідач є працездатним, позов визнав, на його утриманні інших осіб немає, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на неповнолітню дитину у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення останньою повноліття. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved