Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

18.04.2022 до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області надійшов вказаний позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 03.05.2012. Від спільного подружнього життя у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) позивача щомісячно. Рішенням було встановлено, що батько працює в ТОВ «Грандбудресурси» та отримує регулярний дохід, а також визнав позовні вимоги. На даний час матеріальне становище позивача змінилось, 29 березня 2019 року його трудові відносини припинені і з серпня 2019 року по травень 2020 року позивачу здійснювались виплати допомоги по безробіттю. Однак з червня 2020 року державним виконавцем розмір аліментів обраховувався виходячи з середньої заробітної плати для м. Вінниці, що на даний час становить майже 5000,00 грн., який є надмірним та непосильним для позивача за відсутності джерела доходу. Також вказує, що позивач має власне житло, де на даний час проживає з сином, а до 24.02.2022 син навчався у Державній гімназії-інтернаті з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус», що знаходиться у м. Харкові, де був забезпечений безкоштовним житлом, харчуванням та форменим одягом. За таких підстав позивач просить зменшити розмір аліментів на утримання дитини з 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на 1/6 частину від заробітку (доходу) позивача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 12.05.2022 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами. Позивач, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавав. Відповідач, належним чином повідомлена про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, правом подання відзиву на позовну заяву не скористалась, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не подавала. Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України вказане дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що у позові необхідно відмовити з таких підстав. Частина 1 ст. 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03.05.2012 (а.с. 10). Згідно з копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.07.2016 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12). Вказаним рішенням суду було встановлено, що відповідач працевлаштований та отримує дохід, а також визнав позовні вимоги. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. При визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно положень ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Отже, враховуючи зміст ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним і може бути змінений за рішенням суду за наявності підстав, визначених вказаною нормою. При цьому у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (зокрема, статті 182, 183 СК України). Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 10.09.2018 (справа № 486/466/18). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування у справах про зміну розміру аліментів є, зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я одержувача або платника аліментів. З урахуванням вимог ст. 76 ЦПК України такі обставини можуть бути доведені, серед іншого, письмовими доказами, на підставі яких можливо встановити обставини, визначені ч. 1 ст. 192 СК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Позивач на виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України не довів суду наявності обставин, які згідно з 1 ст. 192 СК України можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів на дитину. Так, обґрунтовуючи даний позов, [PERSON] посилається на те, що з часу винесення рішення суду від 17.08.2016 погіршився його майновий стан, його трудові відносини припинені відповідно до наказу від 29.03.2019 та з серпня 2019 року по травень 2020 року позивач отримував виплати допомоги по безробіттю. З червня 2020 року і на даний час розмір аліментів обраховуються державним виконавцем виходячи з середньої заробітної плати для м. Вінниці і становить майже 5000 грн., який за відсутності джерела доходу, є надмірним та непосильним. З копії трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] з 08.04.2019 працював в ТОВ «Грандбудресурси» на посаді менеджера з постачання та був звільнений з роботи відповідно до наказу № 4-к від 29.03.2019 за угодою сторін. З 12.08.2019 по 07.05.2020 [PERSON] виплачувалась допомога по безробіттю (а.с. 13-14). Згідно розрахунку заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] за період з 01.10.2018 по 30.04.2022 становить 3934,53 грн. (а.с. 27-28). Проте копія трудової книжки, що підтверджує факт звільнення позивача з роботи не є доказом, що свідчить про зміну його матеріального стану, що є підставою для зменшення розміру аліментів. Позивач є молодою особою працездатного віку (35 років), має можливість працювати та заробити таку суму, щоб сплачувати аліменти на утримання свого неповнолітнього сина у достатньому для його гармонійного розвитку розмірі. Позивач є морально зрілою особою, а тому повинен розуміти реалії життя, що стосуються його обов`язку матеріально забезпечувати свою дитину. При цьому, як свідчать матеріали справи звільнення позивача з роботи відбулось в тому числі і за його згодою. Доказів того, що за станом здоров`я позивач не може працювати та сплачувати аліменти на утримання сина у визначеному судом розмірі позивач суду не надав. З урахуванням викладеного, враховуючи перш за все інтереси дитини, її право на належний рівень життя та забезпечення нормальної життєдіяльності, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, визначені ст. 192 СК України, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed