Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

у березні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила виключити з опису та звільнити з-під арешту будинок [ADDRESS] загальною площею 1386,4 м2. Свої вимоги мотивувала тим, що є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2003 року, укладеного з громадянкою [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. 29.10.2003 року реєстровий № 1726. Вказала, що 15.02.2019 року з сайту ДП «СЕТАМ» їй стало відомо про те, що вже 04.03.2019 року щодо її житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 1386,4 м2 призначені торги з метою реалізації майна для погашення боргу [PERSON] на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» (правонаступник ПАТ «Айбокс Банк») за ВП № 56226894. Однак, жодних коштів від банку вона не отримувала, а лише виступила поручителем. Проте, реалізація її майна порушує її права, тому вирішила звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 18.10.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання (а.с. 83) У підготовчому засіданні представник позивача - Вареник А.М. заявив клопотання про витребування доказів у приватного виконавця Щербакова І.М. та у ПАТ «Агрокомбанк». Ухвалою суду від 03.02.2020 року клопотання представника позивача - Вареник А.М. про витребування доказів - задоволено (а.с. 110-111). 24.02.2020 року на виконання вимог ухвали суду від 03.02.2020 року на адресу суду надійшли документи від ПАТ «Айбокс Банк» (а.с. 115-140). 23.04.2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача - Вареник А.М. , в якій просив провести судове засідання без позивача та закрити підготовче засідання по справі (а.с. 166). Ухвалою суду від 07.10.2021 року підготовче засідання по справі закрито призначено судовий розгляд (а.с. 168). ПрАТ «Айбокс Банк» подало відзив на позовну заяву, в якому категорично заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні за його безпідставністю та недоведеністю. Вказало, що позов є штучним і спрямованим на витребування документів з банку, а не на звільнення майна з-під арешту і встановлення належності майна, адже позивач, будучи боржником у ВП № 37608866, не оскаржує дії державного виконавця, що є належним способом захисту. До того, зазначив, що позивач просить звільнити з-під арешту будинок [ADDRESS] загальною площею 1 386,4 м2, але не включає вимогу про визнання права власності на описане майно (а.с. 91-93). Відповідь на відзив не надходила. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Вареник А.М. позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Прусов В.М. в судовому засіданні проти позову категорично заперечив, зазначив про його штучність та просив відмовити у його задоволенні. Третя особа, яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила, пояснення на позов не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представників сторін, котрі не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 29.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. за номером в реєстрі № 1726 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим № 37597 у реєстровій книзі д. 174-97, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 88,50 м2 (а.с. 15). Згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» ПБ-2017№ 2029 від 03.11.2017 року, будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований за [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 154031701 від 27.01.2019 року власником житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 1 386,4 м2, житловою - 559,1 м2, є [PERSON] (а.с. 5-7). Також з матеріалів справи вбачається, 01.10.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Аграрний комерційний банк» було укладено Договір відкриття кредитної лінії № 14/2007, згідно умов якого позичальникові відкрито ліміт кредитування в сумі 300 000,00 доларів США під 16% зі строком повернення до 30.09.2007 року (а.с. 120-125). До вказаного договору в період з 22.10.2007 року по 21.12.2010 року договорами №№1-11 відповідно внесенні зміни та доповнення до Договору укладено Договір відкриття кредитної лінії № 14/2007 (а.с. 126-139). Зокрема, 15.09.2010 року між ПАТ «Аграрний комерційний банк» та [PERSON] було укладено Додатковий Договорів до Договору про відкриття кредитної лінії № 141/2007, яким встановлено ліміт кредитної лінії в сумі 231 409,00 доларів США строком дії до 30.08.2011 року. 19.04.2010 року між сторонами був укладений Договір про внесення змін та доповнень № 7 до Договору про відкриття кредитної лінії № 141/2007 від 01.10.2007 року, відповідно до п. 1 якого сторони домовились викласти п.2.1 та п.2.1.1. Кредитного договору в наступній редакції: «Належне виконання Позичальником зобов`язань по цього Договору забезпечується: а) іпотекою житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить Позичальнику на прав приватної власності; б) порукою [PERSON] ; в) порукою [PERSON] ; г) іпотекою квартири, що розташована по [ADDRESS] ; д) іншими засобами, передбаченими чинним законодавством України. 15.09.2010 року між сторонами укладено Договір про внесення змін та доповнень № 10 до Договору про відкриття кредитної лінії № 141/2007 від 01.10.2007 року. Так, у зв`язку з продовженням строку дії кредитного договору, п. 1.2. договору визначено, що ліміт кредитної лінії складає 231 409,00 доларів США (а.с. 131). 21.12.2010 року між сторонами укладено Договір про внесення змін та доповнень № 11 до Договору про відкриття кредитної лінії № 141/2007 від 01.10.2007 року (а.с. 126). Відповідно до умов Договору, сторони домовились встановити зобов`язання позичальника до 01.03.2011 року й скласти та нотаріально посвідчити договір іпотеки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та застрахувати предмет іпотеки на користь ПАТ «Агрокомбанк». Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.03.2013 року у справі № 752/562/13-ц позов ПАТ «Аграрний комерційний банк» до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення заборгованості - задоволено, стягнуто з [PERSON] як з солідарного боржника заборгованість за договором кредитку в розмірі 230 993,78 доларів США, прострочені проценти за кредитом у розмірі 5 277,59 доларів США, пеню у розмірі 46 517,59 доларів США, а всього - 282 788,79 доларів США (а.с. 116-119). Як вбачається з даних Державного реєстру судових рішень вказане судове рішення набрало законної сили в установленому порядку. Постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Федоренком А.М. від 19.04.2013 року відкрито ВП № 37608866 на підставі виконавчого листа № 2-339/12, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 04.04.2013 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» боргу у розмірі 279 467,47 доларів США (а.с. 31). Так, судом було встановлено, що позивач відповідно до Договору про внесення змін та доповнень № 7 від 19.04.2010 року була поручителем по Договору про відкриття кредитної лінії № 141/2007 від 01.10.2007 року та Додатковим договором № 11 встановили зобов`язання позичальника до 01.03.2011 року скласти та нотаріально посвідчити договір іпотеки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та застрахувати предмет іпотеки на користь ПАТ «Агрокомбанк». Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких - визнання незаконними дії органу державної влади. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), тощо; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Обов`язки і права виконавців і обов`язковість вимог виконавців наведені у ст. 18 цього Закону, де визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника викладений у ст. 48 цього Закону, де передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Питання арешту, вилучення майна (коштів) боржника та зберігання майна , на яке накладено арешт наведені у ст. ст. 56,58цього Закону, а саме, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим. Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений виконавцем, але не раніше ніж через п`ять робочих днів після накладення арешту. Майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання). Як передбачено у ст. 59 цього Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Реалізація майна, на яке звернено стягнення відбувається за приписами ст. 61 цього Закону: реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Таким чином, за змістом наведених правових норм в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно. Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6 роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії). Відповідно роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 року № 4 (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові № 607/3894/19 від 26.09.2019 року. Арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, на що і посилалась позивач при зверненні до суду, Постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Федоренком А.М. від 19.04.2013 року відкрито ВП № 37608866 на підставі виконавчого листа № 2-339/12, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 04.04.2013 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» боргу у розмірі 279 467,47 доларів США (а.с. 31). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно встановлено, що підставою обтяження нерухомого майна - житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , є постанова про арешт майна боржника ВП № 56226894 від 18.04.2018 року Приватного виконавця Щербакова І.М., м. Київ. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про дії державного виконавця Федоренком А.М. щодо обставин проведення опису, арешту та вилученню належного позивачу майна, яка є боржником у ВП 37608866, оскільки матеріали виконавчого провадження судом не досліджувалися, клопотань з боку позивача з цього приводу до суду не надходили. Проте, відповідно принципу змагальності, викладеному у ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Наведені вище норми матеріального права вказують, що виконавчі дії вчиняються з метою реалізації примусового виконання судового , однак, доказів, того, що було проведено опис та арешт майна позивача, так само як і того, що під час проведення опису майна особами надавалися державному виконавцю заперечення щодо їх права власності на майно, що підлягало опису, суду не надано. За таких обставин, суд надійшов до висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежний, оскільки позивач не завила вимоги про визнання за нею права власності на майно. За таких обставин, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed