Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Кабінет Міністрів України звернувся до Печерського районного суду м. Києва із вказаним позовом до [PERSON] , Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та просить: застосувати наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року; визнати відсутнім у [PERSON] право вимагати від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» виконання всіх зобов`язань за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року; визнати відсутнім у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» обов`язку виконувати зобов`язання за договором про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року. В обґрунтування позову позивач зазначив, що зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед [PERSON] по договору про поточний депозитний вклад №1005682105 від «06» липня 1995 року не обліковувались на балансовому та позабалансовому рахунках банку станом на дату набуття державою права власності на акції АТ КБ «ПриватБанк» - «21» грудня 2016 року, внаслідок чого, договір про поточний депозитний вклад №1005682105 від «06» липня 1995 року є нікчемним в силу приписів п. 16 ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 215 ЦК України, а зобов`язання за даним договором є такими, що не підлягають виконанню. Посилаючись на наведені обставини, просить позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2021 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Вказаною ухвалою також задоволено клопотання позивача про витребування доказів, та витребувано у АТ КБ «ПриватБанк»: копію Договору про поточний депозитний вклад №1005682105 від 06.07.1995; відомості з балансу Луганської філії АТ КБ «ПриватБанк» станом на звітний період листопада та грудня 2016 року щодо обліку зобов`язань Банку перед [PERSON] та/або відповідну довідку АТ КБ «ПриватБанк» виписку з відкритих карткових рахунків [PERSON] стосовно залишків по рахункам за період з 01.01.2000 по 31.12.2016 року; копію клопотання [PERSON] , поданого до Земельного суду м. Франкфурт-на-Майні, Німеччина, про визнання та виконання рішень Ленінського районного суду міста Луганська від 29.03.2012 року, постанови Апеляційного суду Луганської області від 10.07.2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2012 року у справі №2-737/2012. 26.11.2021 року від відповідача 2 - АТ КБ «ПриватБанк» надійшли витребувані судом документи (т.1, а.с.83-118). 22.12.2021 року відповідач 2 надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що оскільки Банк визнає обставини, на які Кабінет Міністрів України посилається в поданій у даній справі позовній заяві, а також погоджується з їх правовою оцінкою, у Банку відсутні будь-які правові підстави для заперечень проти заявлених позовних вимог, що він просить врахувати при розгляді справи по суті (т.1, а.с.125-151). 19.01.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Волкова В.М. надійшов відзив на позов, в якому останній заперечує вимоги позивача з підстав, викладених у відзиві (т.1, а.с.159-165). 02.02.2022 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Волкова В.М. про застосування строку позовної давності стосовно вимог, заявлених Кабінетом Міністрів України у зазначеній справі, встановленої для відповідних позовів чинним Цивільним кодексом України; врахування положень частини третьої статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання; застосування загальної (трирічної) позовної давності у відповідності до частини першої статті 256 ЦК України; врахування обставин того, що виконання депозитного договору вкладником та відповідачем 2 розпочалося ще в 1995 році. Зазначене, на думку заявника, свідчить про те, що строк позовної давності стосовно вимог про застосування наслідків нікчемного правочину минув до моменту звернення Кабінету Міністрів України до суду (т.1, а.с.153-158). Також 02.02.2022 року до суду надійшли додаткові пояснення по суті спору представника [PERSON] - адвоката Волкова В.М.(т.1, а.с.166-185). 16.02.2022 року та 16.03.2022 року від представника позивача А. Бігдан надійшли заперечення проти заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності, в якій Кабінет Міністрів України не погоджується із доводами, викладеними у заяві відповідача 1, оскільки Кабінету Міністрів України лише у жовтні 2021 року стало відомо про обставини нікчемності договору про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року, зі звернення [PERSON] до іноземних судів фактично із вимогами про виконання нікчемного договору. Зазначає, що заявник хибно вказує на необхідність застосування положень частини третьої статті 261 ЦК України, оскільки сукупність заявлених позивачем вимог свідчить про обчислення строку позовної давності саме на підставі частини першої статті 261 ЦК України, а саме - з моменту коли особа (у даному випадку Кабінет Міністрів України) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Кабінет Міністрів України також звертає увагу суду на ту обставину, що звернення [PERSON] із заявою про застосування строку позовної давності жодним чином не спростовує необхідність дослідження та встановлення судом, у межах вказаної справи, обставин нікчемності договору про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року, на які Кабінет Міністрів України посилається у поданому позові в обґрунтування наявності порушеного права та законного інтересу (т.1, а.с.194-241). Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначені підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як підтверджується матеріалами справи, 06.07.1995 року між [PERSON] та Комерційним банком "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", було укладено Договір про поточний депозитний вклад № 1005682105. У відповідності до умов даного депозитного договору [PERSON] вносить до каси Банку кошти в розмірі 900 000 000 (дев`ятсот мільйонів) карбованців на строк 4 роки з моменту укладення договору із щомісячним нарахуванням по річній відсотковій ставці 220 %. Звертаючись до суду із даним позовом, Кабінет Міністрів України стверджує про нікчемність депозитного договору, укладеного Банком з [PERSON] , на підставі статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.215 ЦК України. Зокрема, Кабінет Міністрів України зазначає, що 21.12.2016 року держава Україна набула права власності на акції АТ КБ "ПриватБанк" у порядку Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних фізичних осіб". При цьому статтею 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка безпосередньо регулює питання виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави, що і мало місце в спірних правовідносинах, а саме абзацом дев`ятим частини шостої наведеної норми в редакції станом на 21.12.2016 року, встановлена нікчемність (недійсність в силу закону) правочинів, зобов`язання банку по яким не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою. Оскільки, за твердженнями Кабінету Міністрів України, зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" перед [PERSON] за депозитним договором не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками Банку станом на дату набуття права власності державою на акції Банку, то депозитний договір є нікчемним (недійсним в силу закону) в силу наведеної вище норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 215 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частина 2 ст. 215 ЦК України розтлумачує поняття нікчемності правочину, зокрема нікчемним правочином є той правочин, недійсність якого встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У відповідності до абзацу 9 частини 6 статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції станом на 21.12.2016 року (дату набуття державою права власності на акції АТ КБ "ПриватБанк") у разі виявлення зобов`язань банку перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою, правочини, за якими виникають такі зобов`язання, вважаються нікчемними, а зобов`язання не підлягають виконанню банком. Проаналізувавши зміст наведеної норми закону, суд приходить до висновку про наявність в ній прямої вказівки законодавця на нікчемність певної категорії правочинів, укладених банком з третіми особами, за ознакою (умовою) відсутності в обліку банку (за його балансовими та/або позабалансовими рахунками) на момент набуття права власності державою на його акції зобов`язань за такими правочинами перед іншими особами. При цьому, положеннями абзацу 9 частини 6 статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" прямо передбачено, що відповідна ознака (умова) нікчемності (відсутність в обліку банку за його балансовими та/або позабалансовими рахунками зобов`язань перед третіми особами за певними правочинами) укладеного банком з третьою особою правочину повинна існувати саме на момент набуття права власності на акції банку державою. Таким чином, суд приходить до висновку, що наявність чи відсутність підстав для визнання правочину нікчемним за абзацом 9 частини 6 статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" слід встановлювати саме на момент набуття права власності на акції банку державою. Як підтверджується матеріалами справи, 18.12.2016 року Правлінням Національного банку України було прийнято рішення про віднесення ПАТ КБ "Приватбанк" до категорії неплатоспроможних. року Рада національної безпеки і оборони України прийняла Рішення № 560/2016 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки України в економічній сфері та захисту інтересів вкладників", яке введене в дію Указом Президента України від 18.12.2016 року, яким було запропоновано Кабінету Міністрів України розглянути питання щодо капіталізації АТ КБ "ПриватБанк" за участю Держави. року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи", якою, зокрема прийнято пропозицію НБУ щодо участі Держави в особі Міністерства фінансів України у виведенні з ринку АТ КБ "ПриватБанк" у спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та вирішено, що Держава в особі Міністерства фінансів України придбаває акції АТ КБ "ПриватБанк" у повному обсязі за одну гривню. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ "Приватбанк" та розпочато процедуру виведення АТ КБ "ПриватБанк" з ринку. року держава Україна набула права власності на акції АТ КБ "ПриватБанк" у порядку Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних фізичних осіб". В той же день 100% акцій АТ КБ "ПриватБанк" було зараховано на рахунок Держави Україна в цінних паперах. На підставі викладеного судом встановлено, що в результаті процедури виведення неплатоспроможного АТ КБ "ПриватБанк" з ринку за участі держави 21.12.2016 року Держава Україна набула права власності на акції АТ КБ "ПриватБанк" відповідно до статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". При цьому, як підтверджується матеріалами справи, а саме наданими АТ КБ "ПриватБанк" витягами з розширеного балансу Луганської філії АТ КБ "ПриватБанк" станом на 30.11.2016 року та 30.12.2016 року, довідкою АТ КБ "ПриватБанк" №20.1.0.0.0/7-196571 від 24.11.2021 року та випискою з відкритих карткових рахунків стосовно залишків по рахункам за період з 01.01.2000 по 31.12.2016, станом на 21.12.2016 року зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" перед [PERSON] за депозитним договором № 1005682105 від 06.07.1995 року не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками Банку. Підтвердженням вказаної обставини також являється наявний в матеріалах справи Висновок експерта № 007-21, складений 18.11.2021 судовим експертом-економістом Тихоненко І.П. за результатами проведення судово-економічної експертизи, в якому констатовано відсутність документального підтвердження обліку по балансовим рахункам АТ КБ "ПриватБанк" зобов`язань Банку перед [PERSON] за депозитним договором № 1005682105 від 06.07.1995 року станом на 30.11.2016, 21.12.2016 та 31.12.2016. Також відповідна обставина визнається АТ КБ "ПриватБанк" та не заперечується [PERSON] у відзиві на позовну заяву. Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" перед [PERSON] за депозитним договором не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками Банку на момент набуття права власності на акції Банку державою, що є підставою для визнання депозитного договору № 1005682105 від 06.07.1995 року нікчемним у відповідності до абзацу 9 частини 6 статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". В свою чергу, [PERSON] заперечує наявність правових підстав для визнання нікчемним депозитного договору № 1005682105 від 06.07.1995 року, посилаючись на те, що такі підстави не існували на момент укладення правочину. Обґрунтовуючи відповідну правову позицію, Відповідач вказує, що стаття 215 ЦК України та стаття 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлюють різний момент існування підстав нікчемності правочинів (в першому випадку - момент укладення договору, в другому - момент набуття права власності державою на акції банку). При цьому, оскільки, за твердженнями [PERSON] , ЦК України є основним актом цивільного законодавства, відповідно, норми статті 215 ЦК України мають пріоритет над правовими нормами, що містяться в стаття 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", то і підстави недійсності мають існувати та досліджуватися судом саме на момент укладення договору. Стосовно відповідної правової позиції [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Закони та кодекси мають рівну юридичну силу, але співвідношення між ними формується на логіко-структурних засадах, одним з яких є співвідношення загальних (що мають універсальні властивості, заповнюють усі прогалини в праві) та спеціальних норм (що запроваджують інакше, ніж універсальне, а саме специфічне регулювання для певних сфер економічного життя). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 року у справі № 5- р(ІІ)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (Іех роstеrіоr dеrоgаt рrіоrі) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (Іех sресіаlіs dеrоgаt generаlі) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (Іех роsterіоr gепеrаlіs nоn dеrоgаt рrіоrі sресіаlі). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість. Про необхідність застосування спеціального закону перед загальним зазначив також і Верховний Суд у постанові від 09 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а: "... При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм необхідно керуватися принципом Іех sресіаlіs (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Іех sресіаlіs dеrоgаt gеnеrаlі, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною. Крім того, про перевагу норм lех sресіаlіs над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (§ 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» від 25 березня 1999 року, § 15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії» від 26 липня 2007 року тощо)". Висновок про те, що при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (Іех sресіаlіs ) міститься також і у постановах Верховного Суду від 30.11.2021 року у справі № 360/503/21 та від 26.11.2021 року у справі № 200/14545/19-а. Слід зазначити, що Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків є спеціальним по відношенню до інших нормативно-правових актів, що підтверджується чисельними правовими висновками Верховного Суду. Так, у пункті 25 постанови від 04.09.2019 року у справі № 466/7405/16-ц Велика палата Верховного Суду констатувала, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Аналогічні за своїм змістом висновки містяться, зокрема, і в постановах Верховного Суду від 29.05.2020 року у справі № 573/1586/17 та від 15.01.2020 року у справі № 334/452/18. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що, оскільки норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, то саме вони мають пріоритет відносно інших законодавчих актів України. При цьому суд критично оцінює посилання [PERSON] на однопредметність Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ЦК України, оскільки наведений закон регулює специфічні правовідносини, пов`язані з виведенням неплатоспроможних банків з ринку, на відміну від норм ЦК України, які здійснюють загальне регулювання цивільних правовідносин. Таким чином, наявність визначених абзацом 9 частини 6 статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правових підстав для визнання правочину нікчемним має встановлюватися саме станом на визначений у вказаній нормі момент - дату набуття права власності на акції банку державою, а не на дату укладення відповідного правочину, на чому безпідставно наголошує Відповідач. З огляду на викладене, оскільки судом встановлено, що станом на момент набуття права власності на акції Банку державою зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" перед [PERSON] за депозитним договором № 1005682105 від 06.07.1995 року не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками Банку, суд приходить до висновку про нікчемність відповідного договору в силу приписів абзацу 9 частини 6 статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Як встановлено частиною першою статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 3 ст. 216 ЦК України правові наслідки, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Проаналізувавши зміст абзацу 9 частини 6 статті 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у взаємозв`язку з наведеними вище положеннями ст. 216 ЦК України, суд погоджується з твердженнями Кабінету Міністрів України та приходить до висновку про те, що у спірних правовідносинах, пов`язаних з нікчемністю депозитного договору № 1005682105 від 06.07.1995 року, правові наслідки недійсності відповідного договору визначені саме Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та полягають у тому, що внаслідок нікчемності депозитного договору № 1005682105 від 06.07.1995 року зобов`язання Банку за ним не підлягають виконанню. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги Кабінету Міністрів України про застосування наслідків недійсності депозитного договору № 1005682105 від 06.07.1995 року, укладеного між Відповідачами, шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань Банку за таким договором підлягають задоволенню. Що ж стосується заявлених Кабінетом Міністрів України позовних вимог про визнання відсутнім у [PERSON] права вимагати від Банку виконання зобов`язань за депозитним договором № 1005682105 від 06.07.1995 року та визнання відсутнім у Банку обов`язку виконувати зобов`язання за ним, то вони також підлягають задоволенню, як похідні від вимоги про визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань Банку за таким договором. Розглядаючи заяву [PERSON] щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає, що сукупність заявлених позивачем вимог свідчить про обчислення строку позовної давності на підставі частини першої статті 261 ЦК України, а саме - з моменту коли Кабінет Міністрів України довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з листа АТ КБ «ПриватБанк» від 11.10.2021 № 20.1.0.0.0/7-175017 (т.1, а.с.75-76), позивачу лише у жовтні 2021 року стало відомо про обставини нікчемності договору про поточний депозитний вклад № 1005682105 від 06.07.1995 року, зі звернення [PERSON] до іноземних судів фактично із вимогами про виконання нікчемного договору, тому суд не вважає строк пропущеним, а відтак заява [PERSON] щодо застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved