Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

У квітні 2021 року позивач в особі свого представника - адвоката Нагорної Н.О. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Юніон» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В своєму позові позивач зазначає, що 26 березня 2015 року на підставі наказу ТОВ «Логістик Юніон» №53к від 26.03.2015 pоку він був прийнятий на роботу водієм навантажувача (штабелера) підрозділу бригади обслуговуючого персоналу РЦ № 7. 23 листопада 2016 року відповідно до наказу ТОВ «Логістик Юніон» № 203-к його було звільнено з зазначеної посади з 03 листопада 2016 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що він дізнався неодразу тому, що 31 серпня 2016 року був призваний на військову службу Солонянським РВК Дніпропетровської області, а з 07 жовтня 2016 року проходив військову службу у Збройних Силах України відповідно до підписаного ним 07 жовтня 2016 року контракту строком на три роки. Після укладення цього контракту він був направлений для участі в aнтитepористичній операції, де у складі в/ч А1302 в пеpіoд з 07.10.2016 по 07.07.2017 poку брав участь у бойових діях, що підтверджується посвідченням [NUMBER] , виданим 31 травня 2017 року як учаснику бойових дій, а також довідкою від 19.08.2017 pоку № 1554. Після цього він також неодноразово приймав участь в антитерористичній операції в перioд з 11.01.2018 по 30.04.2018 р., з 30.04.2018 по 27.07.2018 р., 15.07.2019 р., 10.12.2019 по 10.08.2020 р., що підтверджується відповідними довідками. У пeріод військової служби та участі в АТО він отримав бойові поранення та травми, а тому стан його здоров`я погіршився, що підтверджується медичною характеристикою, довідкою № 826 від 29.08.2019 р., довідкою про обставини травми 31.07.2019 р., виписним епікризом № 1432 вiд 14.02.2020 pоку та іншими медичними документами. Після звільнення в запас згідно з наказом командира військової частини А1302 вiд 01.09.2020 poкy № 23 він мав повернутися на роботу до ТОВ «Логістик Юніон». Aлe від відповідача дізнався про свoє звільнення, яке відбулося ще в листопаді 2016 року, тобто в період військової служби старшим солдатом в/ч A1302 в АТО після його призову на військову службу 31 серпня 2016 року Солонянським РВК Дніпропетровської областi та укладеного ним 07 жовтня 2016 року строкового контракту. У цей час відповідно до контракту, укладеного 01 грудня 2020 з Міністерством оборони України, він пepeбyвав на військовій контрактній службі у військовій частині A 0501. Таким чином, приймаючи до уваги, що протягом тривалого часу, в тому числi і на момент подання позову, він постійно пеpебував на військовій службі, брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, крім того, деякий час знаходився на лікуванні від отриманих в ході бойових дій травм, з урахуванням особливостей проходження військової служби був обмежений у можливості вчасно скористатися своїм правом на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Звертає увагу, що відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаною нормою, є безумовними. Позивач вважає, що з 31.08.2016 року на період проходження ним військової служби у Збройних Силах України поширюються гарантії, визначені частиною 3 ст. 119 КЗпП України. Тому наказ № 203-к від 23.11.2016, яким його було звільнено з роботи з 3 листопада 2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним, так як звільнення відбулося після укладення ним 07.10.2016 року контракту на проходження військової служби. За цих підстав позивач просить поновити йому строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору як пропущений з поважних причин, визнати незаконним його звільнення з посади водія навантажувача (штабелера) підрозділу бригади обслуговуючого персоналу РЦ № 7 Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Юніон», скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Юніон» від 23.11.2016 року № 203-к про звільнення його з посади водія навантажувача (штабелера) підрозділу бригади обслуговуючого персоналу РЦ № 7 Toвариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Юніон», поновити його на посаді водія навантажувача (штабелера) підрозділу бригади обслуговуючого персоналу РЦ № 7 Toваpиства з обмеженою відповідальністю «Логістик Юніон» з 03 листопада 2016 року, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Юніон» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 листопада 2016 року по дату ухвалення рішення. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць, стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання. Під час підготовчого провадження представником відповідача - адвокатом Денисенком В.М. був поданий відзив на позов, в якому він позов не визнав та зазначив, що згідно з наказом ТОВ «Логістик Юніон» № 53-к від 26.03.2015 р. [PERSON] було прийнято на посаду водія штабелера з окладом 1485 грн. Починаючи з 15 травня 2016 року, позивач перестав виходити на роботу та виконувати трудові обов`язки, тобто почав здійснювати систематичні прогули, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу. З травня 2016 року по листопад 2016 року відповідач не мав жодної інформації стосовно місцезнаходження позивача. Позивач не здійснив жодних дій для належного повідомлення роботодавця щодо причин його відсутності на робочому місці. 03 листопада 2016 року за участю працівників - водіїв навантажувачів ТОВ «Логістик Юніон» був складений акт про прогул, згідно з яким [PERSON] 03.11.2016 року був відсутній на робочому місці протягом всього робочого дня. 08.11.2016 на адресу позивача ( [ADDRESS] ) було надіслано телеграму про необхідність з`явитися за місцем роботи для дачі пояснень стосовно відсутності на робочому місці, яка була вручена особисто [PERSON] 11.11.2016 року. Позивач проігнорував повідомлення про необхідність прибуття на робоче місце для дачі пояснень щодо відсутності на робочому місці. 23.11.2016 згідно з наказом ТОВ «Логістик Юніон» № 203-к [PERSON] було звільнено з посади водія (штабелера) з 03.11.2016 року за прогул без поважних причин. 23.11.2016 року на дві відомі адреси позивача було надіслано рекомендований лист про необхідність з`явитися за місцем роботи для отримання трудової книжки та розрахунку, який отримано особисто [PERSON] 01.12.2016 року. Однак позивач повідомлення про необхідність прибуття на робоче місце для отримання трудової книжки та розрахунку також проігнорував. Звертає увагу, що позивач жодним чином не повідомив роботодавця про його знаходження на військовій службі по контракту, не надав відповідних документів, які є підставою для надання працівнику гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України. Крім того, звертає увагу, що згідно з абз. 3 п. 253 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, про призив громадянина на строкову військову службу Центр комплектування та соціальної підтримки (колишній військовий комісаріат) письмово повідомляє роботодавця, у якого цей громадянин працює. Отже, Солонянський РВК Дніпропетровської області повинен був повідомити ТОВ «Логістик Юніон» про те, що 31 серпня 2016 року [PERSON] був призваний на військову службу. Вважає, що з огляду на відсутність будь-якого інформування як зі сторони позивача, так і зі сторони військового комісаріату (Солонянськго РВК Дніпропетровської області), відповідач при звільненні [PERSON] діяв правомірно та виключно в рамках трудового законодавства. Також звертає увагу, що частиною першою статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 07.09.2020 року позивач прибув до ТОВ «Логістик Юніон», де отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку, що підтверджується його особистим підписом в особовій картці працівника. Відтак, з 07.09.2020 почався перебіг місячного строку звернення до суду, а позивач звернувся з позовом до суду тільки в квітні 2021 року. На підставі вищевикладеного представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 вересня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Нагорна Н.О. позов підтримали. В подальшому позивач до суду не з`явився. Однак його представник - адвокат Нагорна Н.О. наполягала на задоволенні позову. Також просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу правову допомогу в розмірі 15000 грн. Представники відповідача - адвокати Денисенко В.М. та Донченко К.П. у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, наведених у відзиві. Зокрема представники відповідача наполягали на тому, що ані позивач, ані військкомат не повідомили роботодавця про проходження ним військової служби. На думку, представників відповідача, [PERSON] свідомо ігнорував повідомлення роботодавця про необхідність прибуття для надання пояснень з приводу своєї відсутності. Крім того, представники відповідача заперечували в судовому засіданні проти розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наведеного представником позивача. У зв?язку з чим наполягали на відмові в позові [PERSON] . Представник третьої особи - [INFO], який є правонаступником Солонянського РВК Дніпропетровської області, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не може надати відомості про повідомлення ТОВ «Логістик Юніон» про проходження [PERSON] військової служби. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Логістик Юніон». Так, згідно з наказом № 53-к від 26 березня 2015 року [PERSON] було прийнято на постійну роботу з 26 березня 2015 року у підрозділ бригади обслуговуючого персоналу РЦ № 7 на посаду водія навантажувача (штабелера) зі строком випробування 1 місяць з окладом 1485 грн. на місяць. Наказом № 203-к від 23 листопада 2016 року [PERSON] було звільнено з посади водія навантажувача (штабелера) підрозділу бригади обслуговуючого персоналу РЦ № 7 з 03 листопада 2016 року за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Також судом установлено, що 31 серпня 2016 року [PERSON] був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу строком на три роки. Згідно з витягом з наказу командира військової частини польова пошта В2830 від 07.10.2016 року за № 272 [PERSON] як солдата військової служби за контрактом, який прибув із військової частини - польова пошта В0946 смт Десна Козелецького р-ну Чернігівської області, призначеного наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 232-рс від 01.10.2016 року на посаду водія 3 автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів групи матеріального забезпечення, з 07 липня 2016 року було зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення як такого, що з 07 липня 2016 року прийняв справи та посаду водія 3 автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів групи матеріального забезпечення. В подальшому у вересні 2019 року [PERSON] був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу строком на один рік. Згідно з витягом із наказу командира військової частини А1302 від 01.09.2020 року № 623 старшого солдата [PERSON] , механіка-водія-електрика відділення управління командира батальйону взводу зв?язку 2 механізованого батальйону, з 01.09.2020 року було виключено зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення з 02 вересня 2020 року. 01.12.2020 року [PERSON] знову був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на шість місяців. 30.11.2021 року укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, у забезпеченні безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації, а саме у період з 07.10.2016 року по 07.07.2017 року, з 11.01.2018 року по 30.04.2018 року, 30.04.2018 року по 27.07.2018 року, 10.12.2019 по 10.08.2020 року, 03.02.2021 по 16.02.2021, а також починаючи з 18.02.2021. Крім того, у період з 08.05.2017-17.05.2017, 26.06.2019-08.07.2019, 13.07.2020-22.07.2020, 07.08.2020-08.08.2020 [PERSON] походив стаціонарне лікування, зокрема у зв?язку з бойовими пораненнями. Вказані обставини підтверджуються довідками військової частини та медичною характеристикою позивача. Таким чином, на час звільнення позивача в листопаді 2016 року з займаної посади останній проходив військову службу у Збройних Силах України та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції. Копія наказу про звільнення та трудова книжка фактично були вручені позивачу 07.09.2020 року, що не заперечується обома сторонами. Заявляючи позовні вимоги про поновлення на роботі, позивач посилається на незаконність його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин). Суд погоджується з вказаними вимогами позивача, оскільки відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Звільняючи позивача з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, відповідач виходив з того [PERSON] був відсутній на робочому місці 03.11.2016 року протягом усього робочого дня без поважних причин, про що було складено акт про прогул від 03.11.2016 року. Між тим, як встановлено у судовому засіданні, 31 серпня 2016 року [PERSON] був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки та у період з 07.10.2016 року по 07.07.2017 року він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Статтею 65 Конституції України також визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Відтак, твердження відповідача щодо відсутності позивача на робочому місці без поважних причин є необґрунтованими, так як позивач, перебуваючи у складі Збройних Сил України, виконував свій конституційний обов`язок по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що суд знаходить поважною причиною відсутності позивача на робочому місці, зокрема 03.11.2016 року. Доводи представників відповідача про те, що ані сам позивач, ані військовий комісаріат не повідомили роботодавця про проходження позивачем військової служби, суд знаходить слушними, оскільки позивач у судовому засіданні підтвердив, що він офіційно не звертався до роботодавця з повідомленням про вступ на військову службу, повідомивши лише усно свого бригадира. Крім того, представник третьої особи - [INFO] у судовому засіданні також не надав доказів повідомлення ТОВ «Логістик Юніон» про проходження [PERSON] військової служби. В той же час, на переконання суду, зазначена обставина не спростовує незаконність звільнення позивача, оскільки позивачем у судовому засіданні доведено, що він був відсутній на робочому місці з поважних причин, а тому й законної підстави для його звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України не було. Відповідно до частини 3-5 статті 119 КЗпП України в редакції на час виникнення спірних правовідносин за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивача було незаконно звільнено з посади водія навантажувача (штабелера) підрозділу бригади обслуговуючого персоналу РЦ № 7 ТОВ «Логістик Юніон» на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Згідно з частиною 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Разом із тим, відповідно до глави XIX Прикінцеві положення, якою КЗпП України було доповнено згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» №211 від 11.03.2020 року на усій території України з 12 березня 2020 року було встановлено карантин, який у подальшому неодноразово продовжено і який тривав на час подання позивачем цього позову. Отже, приймаючи до уваги, що копія наказу про звільнення була вручена позивачу 07.09.2020 року, що відповідачем не заперечується, а дійсний позов про поновлення на роботі подано позивачем до суду 21 квітня 2021 року, суд вважає, що строк звернення до суду, передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України, позивачем не пропущений. Тим більше, що позивач ще 16.10.2020 звертався до суду з аналогічним позовом, який йому було повернуто. За таких обставин наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Юніон» від 23.11.2016 року № 203-к про звільнення [PERSON] з 03 листопада 2016 року із займаної посади водія навантажувача (штабелера) підрозділу бригади обслуговуючого персоналу РЦ № 7 ТОВ «Логістик Юніон» слід скасувати, поновивши його на вказаній посаді. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що заява позивача про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з його вини, оскільки це пов?язано, насамперед, із залученням до участі у справі третьої особи за клопотанням сторони відповідача, суд, ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України з урахуванням усіх фактичних обставин справи, зокрема, ступеня вини позивача у його звільненні, вжиття роботодавцем заходів до сповіщення працівника про необхідність прибуття за місцем роботи для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці, тривалості часу з моменту звільнення позивача та його звернення до суду за вирішенням трудового спору, в тому числі з часу отримання наказу про звільнення, вважає, що слід присудити до стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період розгляду судом справи про поновлення на роботі за період з 19 квітня 2021 року по 16 червня 2022 року. При цьому суд бере до уваги, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно з абз. 3-4 пункту 2 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (абз. 1 пункту 3). Так, згідно з абз. 5-6 пункту 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Враховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося у листопаді 2016 року, однак протягом двох місяців, що передували цій події позивач не працював, його середня заробітна плата має обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, а саме за квітень та травень 2016 року. При цьому відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу, є його середньогодинна заробітна плата, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Як вбачається з табелів обліку використання робочого часу за квітень-травень 2016 року, позивачем у квітні 2016 року було відпрацьовано 87,2 години (12 днів), а у травні 2016 року - 49 годин (7 днів). Згідно з розрахунковими відомостями заробітна плата позивача у квітні 2016 року склала 4080 грн., в травні 2016 року - 1800 грн. Тобто середньогодинна заробітна плата позивача для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 43 грн. 17 коп. З матеріалів справи вбачається, що позивач до звільнення мав наступний робочий графік: три робочі дні поспіль тривалістю 11, 3, 8 годин відповідно через один вихідний день. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 19 квітня 2021 року по 16 червня 2022 року становитиме 100 672,44 грн., виходячи з 2332 робочих годин у цей період (43,17 грн. х 2332 год.), а саме: квітень 2021 - 66 год., травень 2021 - 176 год., червень 2021 - 165 год., липень 2021 року - 165 год., серпень 2021 року - 176 год., вересень 2021 року - 165 год., жовтень 2021 - 168 год., листопад 2021 - 162 год., грудень 2021 - 176 год., січень 2022 - 168 год., лютий 2022 - 154 год., березень 2022 - 173 год., квітень 2022 - 165 год., травень 2022 - 168 год., червень 2022 - 85 год. Підстав для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з середньогодинної заробітної плати позивача в розмірі 10,21 грн. (згідно з довідкою ТОВ «Логістик Юніон») суд не вбачає, оскільки такий розмір середньогодинної заробітної плати спростовується розрахунковою відомістю за квітень-травень 2016 року. Крім того, суд не може погодитися з розрахунками середнього заробітку позивача, наведеними сторонами, оскільки вони суперечать Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Зокрема представником позивача помилково зараховано оплачувану відпустку позивача в квітні 2016 року. Відповідно до ст. 235 ч. 5 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Крім того, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином рішення суду в частині поновлення позивача на посаді слід допустити до негайного виконання. Разом із тим, рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути допущено до негайного виконання, оскільки згідно з пунктом 2 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Однак присуджений працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою. Суд звертає увагу, що згідно зі статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічні положення закріплені також у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Отже, заробітною платою можливо вважати грошовий еквівалент, який сплачується працівнику за виконану ним роботу. В свою чергу, в разі встановлення обставин вимушеного прогулу працівника (звільнення без законної підстави) працівнику виплачується не грошовий еквівалент виконаної роботи, а передбачена КЗпП компенсаційна виплата у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, середній заробіток за вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу) і не може кваліфікуватися як плата за виконану роботу, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Відтак, законних підстав для негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З матеріалів справи вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21207 грн., які складаються з підготовки та подання до суду позовної заяви, ознайомлення з матеріалами справи, подання клопотання про витребування доказів, участі у судових засідання та інших дій, пов`язаних із розглядом справи. Так, на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано копію договору про надання правової допомоги, укладеного з Адвокатським бюро «Наталя Нагорна та партнери», копію додатку до нього, копію акта про надання правничої допомоги. Суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу відповідають рівню складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та часу, витраченому адвокатом на надання правничої допомоги, а тому у зв`язку із задоволенням позову вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 15000 грн. - в межах заявлених позивачем вимог. Крім того, позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у сумі 908 грн. У зв`язку із задоволенням позов про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн., а також в дохід держави судовий збір у розмірі 1006 грн. 72 коп.

Outcome: partial