Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

У вересні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-капітал» про визнання недійсними кредитного договору та договору про відступлення права вимоги, в якому позивач просив визнати недійсними кредитний договір №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р., договір відступлення прав вимоги №10-БЛД від 10.04.2019 р в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 08.10.2018 р. в позивача викрадено куртку з особистими речами та паспортом громадянина України, про що було повідомлено Шевченківський ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Листом від 07.11.2018 р. позивачу було відмовлено у відкритті кримінального провадження. В подальшому, на телефон позивачу почали надходити дзвінки від банківських та кредитних установ щодо повернення кредитних коштів. Позивач зазначає, що жодних договір він не укладав та кошти не отримував. 19.10.2018 р. з ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» від імені позивача було укладено кредитний договір №МФ-9191800000138, який позивач не підписував, а 10.04.2019 р. право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено від ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал». Договори від 19.10.2018 р. та 10.04.2019 р. позивач вважає недійсними, оскільки не було дотримано письмової форми договору щодо кредитного договору та внаслідок цього не існувало та не могло бути передано право вимоги до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал». Вказане стало підставою для звернення до суду. Відповідач 1 подав відзив на позов, в якому заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що факт викрадення паспорта громадянина України позивачем не доведений, при оформленні кредитного договору, окрім паспорту, необхідний ідентифікаційний номер, який був наданий позивачем. Звертає увагу, що при укладені договору позивач зазначив свій особистий телефон та родичів, що свідчить про дійсність договору, а доводи позивача спрямовані на уникнення від виконання зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків. В судове засідання позивач не з`явився, від представника надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, просить врахувати обставину ненадання відповідачем 1 кредитного договору для експертизи як обставину не вчинення відповідної дії. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, у відзиві на позову представник відповідача 1 просив провести розгляд справи без його участі. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2019 р. відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 01.06.2020 р. призначено по цивільній справі №761/34784/19 судову почеркознавчу експертизу, витребувано в ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал» оригінал кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року, що був укладений між [PERSON] та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» для проведення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою судді від 25.09.2020 р. відновлено провадження у справі для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи. Ухвалою суду від 11.11.2020 р. призначено по цивільній справі №761/34784/19 судову почеркознавчу експертизу, витребувано в Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» оригінал кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року, що був укладений між [PERSON] та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» для проведення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою судді від 14.01.2022 р. відновлено провадження у справі. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р. Судом встановлено та не заперечується сторонами наявність договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р., за який боржником є [PERSON] , а первісним кредитором ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс». Вказаний договір в матеріалах справи відсутній, але обставини його укладення вбачаються з відповіді ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал» від 10.05.2019 р. та договору відступлення права вимоги №10-БПД від 10.05.2019 р., за яким ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» передало (відступило) новому кредитору ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал» право вимоги до боржників, в тому числі до [PERSON] за договором №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р. Позивач зазначає, що договір №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р. він не підписував, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним. За клопотанням сторони позивача у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, а оригінал кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року, що був укладений між [PERSON] та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», для проведення судово-почеркознавчої експертизи був витребуваний у ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал» за ухвалою суду від 01.06.2020 р. Між тим, в зв`язку з відсутністю в ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал» оригіналу кредитного договору та повернення ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» права вимоги щодо [PERSON] , ухвалою суду від 11.11.2020 р. призначено по цивільній справі №761/34784/19 судову почеркознавчу експертизу, витребувано в Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» оригінал кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року, що був укладений між [PERSON] та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс для проведення судово-почеркознавчої експертизи.» Вказана ухвала суду щодо надання оригіналу кредитного договору для проведення судово-почеркознавчої експертизи направлялась ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» згідно супровідних листів від 11.11.2020 р. (отримано 17.12.2020 р.), від 18.01.2021 р. (отримано 29.01.2021 р.). Однак, ТОВ «Бі Ел Джи Мірокофінанс» листами від 15.01.2021 р. та 26.04.2021 р. на ухвалу суду від 11.11.2020 р. повідомило, що оригінал кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року знаходиться на зберіганні в ТОВ «Документальний сервіс УА». 13.01.2021 р. ТОВ «Бі Ел Джи Мірокофінанс» направило ТОВ «Документальний сервіс УА» заяву про надання документів, але відповіді ТОВ «Документальний сервіс УА» не надало. Згідно ст. 81 ЦПК ч.1, 6 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини передачі ТОВ «Документальний сервіс УА» саме оригіналу договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року ТОВ «Бі Ел Джи Мірокофінанс» не доведені та є припущенням. До цього часу оригінал кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року ТОВ «Бі Ел Джи Мірокофінанс» не надано, а вимоги ухвали суду від 11.11.2020 р. не виконані. Згідно ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. В постанові Верховного Суду від 17.04.2019 р. (справа 373/1917/15-ц) зазначено, що визнання факту, для з`ясування якого призначалася експертиза, або відмова у визнанні цього факту здійснюється судом з урахуванням оцінки доказів, аналізу правової позиції цієї особи та того результату, якого вона домагається. Фактично суд виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним. Відповідач ТОВ «Бі Ел Джи Мірокофінанс», не надавши оригінал кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року, фактично ухилилось від проведення експертизи, висновки якої мають значення у даній справі, оскільки вона була призначена саме для з`ясування обставин укладення договору, щодо яких у сторін і виник цей спір. Ненадання відповідачем ТОВ «Бі Ел Джи Мірокофінанс» оригіналу договору унеможливило проведення експертизи, а з огляду на приписи цивільного процесуального законодавства України зазначене є підставою для встановлення цього факту судом. За таких обставин, факт того, що підпис та рукописний текст у графі «позичальник» навпроти прізвища у оригіналі кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 року, що був укладений між [PERSON] та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», виконаний не самим [PERSON] , вважається доведеним. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23.05.2018 р. у справі №201/374/15-ц. Між тим, у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору поруки) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина перша та друга статті 547 ЦК України). Тлумачення частини другої статті 547 ЦК України свідчить, що правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Оскільки недійсність правочину у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання недійсним кредитного договору №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р., не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №10-БЛД від 10.04.2019 р в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Між тим, жодних доказів того, що укладенням договору відступлення прав вимоги №10-БЛД від 10.04.2019 р за кредитним договором №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р., який є нікчемним, порушено права та законні інтереси позивача, не надано. Судом також враховано, що ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал» повернуло ТОВ «Бі Ел Джи Мірокофінанс» право вимоги щодо [PERSON] за кредитним договором №МФ-9191800000138 від 19.10.2018 р., про що свідчить заява ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-капітал» та акт-перелік прав-вимог від 10.02.2020 р. Таким чином, наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання оскаржуваних договорів недійсними, а тому потрібно відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed