Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

22 червня 2022 року заявник звернулася до суду з заявою, в якій просила суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , народженого в м. Донецьк Донецької області, який помер [INFO] , місце смерті Донецька область Ясиноватський район, з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті та отримання відповідного свідоцтва про смерть. Ухвалою суду від 23.06.2022 заяву залишено без руху, з наданням часу для усунення недоліків заяви. 27.06.2022 заявник усунула недоліки заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, надавши суду копії документів на обґрунтування заявлених вимог. В обґрунтування поданої заяви заявник вказувала, що вона з [PERSON] проживала однієї сім`єю та від вказаних стосунків вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Батько дитини був громадянином України, але проживав на тимчасово окупованій території України, де і помер [INFO] . Оскільки [PERSON] перебував та помер на тимчасово окупованій території України, свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] від 22.03.2022 актовий запис № 391, видане Куйбешівським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції МЮ ДНР є недійсним та не має юридичної сили. Вказані обставини унеможливлюють реалізацію прав її дитини, пов`язаних зі смертю батька [PERSON] , у зв`язку з чим вона звернулася до суду для встановлення факту його смерті. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно в інтересах її доньки, для подальшої реєстрації факту смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану України та отримання відповідного свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28.06.2022 провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду на 29.06.2022. Заявниця [PERSON] , діючи як законний представник малолітньої доньки [PERSON] , в судовому засіданні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх. Заінтересована особа - Криворізький відділ ДРАЦС у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання свого повноважного представника не направила, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника. Суд, дослідивши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України встановлено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами померлого, їхніми представниками або іншими законними представниками до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч. 4 ст.317 ЦПК України). Так, згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Відповідно до ч.2 ст. 1 вказаного Закону, датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Указом Президента України № 32/2019 від 07.02.2019 затвердженого Межі та Перелік районів, міст, селищ і сіл, частини їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганських областях. Відповідно до положень вказаного Переліку, до тимчасово окупованої території України віднесено, серед інших, м. Ясинувата та Ясинуватський район: селище Бетманове, село Василівка, селище Лозове, село Спартак, село Веселе (адміністративно підпорядковане Спартаківській сільській раді), селище Каштанове, селище Крута Балка, селище Мінеральне, село Яковлівка. Відповідно до положень ч.2-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] , яка до укладення шлюбу з 08.04.2019 іменувалася прізвищем « [PERSON] » (а.с. 19), є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.12.2009, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області (а.с. 9). Згідно вказаного свідоцтва про народження, батьком дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а.с. 9). Як слідує з повного витягу з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , громадянин України, при цьому реєстрація народження дитини проведена за спільною заявою батьків про визнання батьківства від 01.12.2009, прізвище дитини змінено зі « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 17-18). Відповідно до ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини, як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. У зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою в інтересах своєї малолітньої доньки, та представляла її інтереси в суді в силу ст. 59 ЦПК України. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми законними представниками до суду за межами такої території України. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що заява подана уповноваженим суб`єктом, тобто [PERSON] , яка звернулася до суду з вказаною заявою як законний представник своєї малолітньої доньки [PERSON] , в її інтересах, яка в свою чергу є родичем - донькою померлого [PERSON] . Факт смерті [PERSON] [INFO] в Ясинуватському районі Донецької області підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 22.03.2022, виданого Куйбишевським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства Донецької народної республіки (невизнаної республіки), актовий запис № 391 від 22.03.2022 (а.с. 10). Заявник [PERSON] у ході судового засідання повідомила, що про факт смерті [PERSON] їй повідомили його родичі, які також проживають на тимчасово окупованій території України. Сестра [PERSON] - [PERSON] надала їй копію свідоцтва про смерть [PERSON] та повідомила, що інші документи щодо обставин його смерті відсутні. При цьому, зі слів сестри [PERSON] , їй відомо, що [PERSON] приймав участь у бойових діях на боці ДРН та загинув від влучання осколку боєприпасу, більш точне місце його смерті не відоме, відомо лише, що вказане відбулося на тимчасово окупованій частині Ясинуватського району Донецької області, під час бойових дій. Оскільки, внесення до реєстру запису про смерть та наступна видача свідоцтва про смерть є підставою для настання правових наслідків смерті, однак факт смерті мав місце на тимчасово окупованій території України, що слідує з видачі органами окупаційної влади свідоцтва про смерть [PERSON] , свідоцтво про смерть видано органом створеним у порядку, не передбаченому законом, відповідно документ виданий таким органом - Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції МЮ ДНР, є недійсним і не створює правових наслідків, в тому числі не є підставою для здійснення реєстрації факту смерті [PERSON] органами реєстрації актів цивільного стану згідно законодавства України, це змусило заявницю [PERSON] звернутися до суду із вказаною заявою про встановлення факту смерті батька її дитини [PERSON] , померлого [INFO] на території Ясинуватського району Донецької області. Частиною 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За ч.1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. При цьому, згідно з ч.4 ст. 17 Закону, державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: 1) якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; 2) встановлення у судовому порядку факту смерті; 3) звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Встановлення факту смерті для малолітньої доньки заявниці має юридичне значення, оскільки свідоцтво про смерть її батька [PERSON] , видано органом РАЦС Донецького міського управління юстиції МЮ ДНР, не має юридичної сили. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що малолітня [PERSON] , в інтересах та від імені якої діє її мати [PERSON] , дійсно не має можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації смерті батька у визначеному законом порядку, у зв`язку з чим реєстрація його смерті не можлива без відповідного рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України (ч.4 ст. 317 ЦПК України). Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави, на виконання положень ст. 141 ЦПК України та п. 21 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: approved