Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» про стягнення заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 02 липня 2001 року по 30 червня 2021 року працювала інженером І категорії у Вінницькому відділі комплексного проектування Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор». Наказом начальника Вінницького відділу комплексного проектування від 30 червня 2021 року №01к вона була звільнена з роботи 30 червня 2021 року на підставі п. 1\~ст. 40 КЗпП України. Однак, при звільненні відповідачем у повному обсязі не виплачені належні її суми, а саме заробітну плату за період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2021 року в розмірі 169\~921,00 грн та компенсацію за невикористану відпустку 72 календарних днів за період липень 2018 року по червень 2021 року в розмірі 14\~602,32 грн. Позивачка зверталася до відповідача з вимогою про виплату її заробітної плати, проведення остаточних розрахунків та надання довідки про заробітну плату, однак у відповідь отримала лише лист від 13 серпня 2021 року № 1086-01, в якому зазначено про неможливість надання інформації щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати у зв`язку з відсутністю в ДП «Укрдіпродор» архівних даних Вінницького відділу комплексного проектування. Відтак, позивач вважає, що єдиним способом відновлення порушених прав позивача є судовий захист, а тому вказане і стало підставою для звернення до суду з цим позовом (а.с.1-6). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2022 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін (а.с.38). Відповідач скористався своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, та представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову. При цьому вказував, що всі належні виплати, які нараховано відповідачем відповідно до трудового договору були виплачені позивачу у день звільнення, що підтверджується випискою по картковому рахунку [NUMBER] . На думку відповідача, твердження позивача про те, що йому не було виплачено заробітну плату за період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2021 року не відповідає дійсності, оскільки за вказаний період заробітна плата була нарахована позивачу за фактично відпрацьований час згідно табелів обліку використання робочого часу. Так, відповідно до даних Пенсійного фонду України позивачу нараховано та виплачено заробітна плата за період з 01 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року у сумі 7446,00 грн, за період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року у сумі 5 995,00 грн, за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року та з 01 січня 2021 року по 30 червня 2021 року у сумі 0,00 грн. Крім того, у червні 2021 року позивачу нараховано та виплачено вихідну допомогу при звільненні у сумі 8\~630,00 грн та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 16\~674,93 грн. Компенсація за невикористану відпустку вираховувалась із врахуванням того, що позивачем відпрацьовано 67 календарних днів, а тривалість щорічної відпустки становить 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, а тому кількість днів невикористаної відпустки за період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2021 року становить 4 календарні дні. Також, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду визначений ст. 233 КЗпП України, заробітна плата позивачу виплачена в повному обсязі, а вимоги щодо виплати їй мінімальної заробітної плати не відповідають нормам чинного законодавства (а.с.50-53). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2022 року продовжено Державному підприємству - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» строк для подачі відзиву на позовну заяву та прийнято вищевказаний відзив з наданими доказами до розгляду (а.с.113). Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався. Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2022 року, від 26 травня 2022 року та від 08 червня 2022 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) суд зобов`язував відповідача надати відомості щодо невикористаних відпусток позивачки та розрахунок компенсації за невикористану відпустку, викликав як свідка [PERSON] , бувшого головного бухгалтера відділу, та зобов`язував відповідача надати інформацію щодо дії наказів про режим роботи відділу в спірний період. У\~судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги, викладені в позовні заяві, підтримав та просив їх задовольнити. Вказував, що встановлення режиму робочого місяця непередбачено чинним законодавством, такий наказ є недійсним, фактичні правовідносини є простоєм, самий же зміст наказу про звільнення позивача свідчить про невиплату компенсації за невикористану відпустку. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позову. Щодо період робочого часу за який надавалася компенсація за невикористану відпустку вказували на описку в наказі про звільнення, а також відмічали, що з 2016 року режим робочого часу Відділу не змінювався. Допитана як свідок бувший головний бухгалтер Відділу [PERSON] вказувала, що заробітна плата нараховувалася та виплачувалася відповідно до відпрацьованого часу, дійсно в наказі про звільнення позивачки наявна описка в періоді за який надається відпустка, компенсація за невикористані дні відпустки розрахована відповідно до положень чинного законодавства, позначення в табелі робочого часу велися за старими правилами та літ. «А» це не вихід на роботу з відома керівника. Зазначала, що в спірний період видавалися накази про відпустки без збереження заробітної плати чи повторювалися накази про режим неповного робочого часу, які доводилися до відома працівників, простій не оголошувався, в разі наявності замовлень на роботи працівники викликалися для їх виконання. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов такого висновку. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами КЗпП України щодо виплати заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку в разі звільнення. Судом установлено, що [PERSON] працювала на посаді інженера І категорії у Вінницькому відділі комплексного проектування Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» (надалі Відділ). Останній функціонував як відокремлений підрозділ Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор», що не заперечується сторонами. Наказом начальника Відділу від 01 листопада 2015 року № 2 «Про встановлення неповного робочого місяця» встановлено у Відділі з 01 січня 2016 року неповний робочий місяць не менше 5 робочих днів на місяць, а при повній відсутності замовлень, встановити неробочим весь період до зміни обставин; у разі покращення фінансового стану скасувати цей наказ (пункт 1 даного наказу) (а.с.61). Відомостей про його скасування матеріали справи не містять та судом не встановлено. За даними звітів про обсяги послуг в період 2020 -2021 років Відділ замовлень не мав та послуги не надавав. 30 червня 2021 року наказом начальника Відділу № 01к звільнено з роботи [PERSON] інженера 1 категорії Вінницького відділу комплексного проектування Державного підприємства Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» 30 червня 2021 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України скорочення штату, з виплатою вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку відповідно до чинного законодавства та з виплатою компенсації за невикористану відпустку 57 календарних днів (період липень 2015 року червень 2018 року) (а.с.12). З табелів обліку використаного робочого часу, в яких містяться відомості щодо кількості відпрацьованих днів помісячно впродовж періоду часу з липня 2018 року по червень 2021 року слідує, що [PERSON] відпрацювала в період з 01 липня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 24 робочих дня, з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 21 робочий день, з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року 0 робочих днів, з 01 січня 2021 року по 30 червень 2021 року 0 робочих днів (а.с.65-100). Як слідує\~з відомостей\~з Реєстру\~застрахованих осіб\~Державного реєстру\~загальнообов`язкового державного\~соціального страхування\~за період\~з 1\~червня 2018\~року по\~30\~червня 2021\~року (ІІ\~квартал)\~ [PERSON] \~нарахована та\~виплачена заробітна\~плата,\~а саме:\~ за\~період з\~01\~червня 2018\~року по\~31 грудня 2018 року у сумі 7446,00 грн, за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року у сумі 5 995,00 грн, за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року 0,0 грн, та з 01 січня 2021 року по 30 червня 2021 року у сумі 16\~674,93 грн (а.с.14-16) Вказані обставини також підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, які також містять підтвердження про виплату позивачці вихідної допомоги в сумі 8630,00 грн, яка не обліковується за даними Реєстру застрахованих осіб (а.с. 107-110). Ці обставини також підтверджуються історією по картковому рахунку, зокрема з виписки по картковому рахунку № [NUMBER] від 07 грудня 2021 року слідує, що [PERSON] в червні 2021 року виплачено 20\~370,47 грн (а.с.17, 36). 07 квітня 2022 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою в якій просила виплатити її заробітну плату за період з червня 2018 року по дату звільнення та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, а також надати інформацію про облік її робочого часу за вищевказаний період(а.с.111). Відповідач листом від 13 серпня 2021 року № 1086-01 повідомив, що надати інформацію про нарахування та виплату заробітної плати, довідки про середню заробітну плату й інформацію про розмір виплачених коштів є неможливим у зв`язку з відсутністю у ДП «Укрдіпродор» архівних даних Вінницького відділу комплексного проектування. Крім того, зазначено, що інформація про нарахування заробітної плати буде надана у вигляді довідки (а.с.13). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Такий висновок висловлений і Верховним Судом України в справі №212/5615/15-ц та Верховним Судом в постанові від 30 січня 2018 року в справі №760/18557/15-ц. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як установлено судом позивач була звільнена з роботи 30 червня 2021 року. Розрахунок з позивачем у зв`язку з її звільненням був проведений та кошти в сумі 20\~370,47 грн ( з урахуванням відрахованих податків та зборів) перераховані на її рахунок. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказує, що роботодавець при звільненні не виплатив її заробітну плату з червня 2018 року по грудень 2018 року за кожен місяць по 3723,00 грн; з січня 2019 року по грудень 2019 року за кожен місяць по 4173,00 грн; з січня 2020 року по серпень 2020 року за кожен місяць по 4723,00 грн; з вересня 2020 року по грудень 2020 року за кожен місяць по 5000,00 грн; з січня 2021 року по червень 2020 року за кожен місяць по 6000,00 грн; заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати за період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2021 року становить 169\~921,00 грн, яка за її твердженням, до цього часу не виплачена (позиція викладена в позовні заяві (а.с.3)). Однак суд, дослідивши обставини справи, не може погодитися з такими аргументами позивача, не вбачає їх доведеними, оскільки вони ґрунтуються на самостійно проведеному розрахунку заборгованості із власним баченням використання початкових даних та застосуванням законодавства при обчислені заробітної плати. При цьому суд звертає увагу, що позивач, звертаючись до суду з позовом просить виплатити заборгованість по заробітній платі, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, визначеного Законом України «Про державний бюджет» на вказаний період. Саме з цих підстав, поданий позов, з інших підстав, в тому числі з підстав простою позивач не зверталася. Разом з тим підстави для нарахування та виплати позивачу заробітної плати в розмірі мінімальної заробітної плати відсутні. Водночас суд звертає увагу на те, що Відділ працював на умовах неповного робочого часу, про що свідчить наказ начальника Відділу від 01 листопада 2015 року №3. Цей наказ не скасовувався, не оскаржувався та незаконним не визнавався. Щодо його недійсності, як про те в своїх поясненням вказує представник позивача, то слід звернути увагу, що відповідно до норм чинного законодавства підприємство, в цьому випадку відокремлений підрозділ, вправі самостійно встановлює режим робочого часу та в разі неможливості забезпечити своїх працівників роботою в повному обсязі або ж не можливості виплачувати заробітну плату відповідно до штатного розпису, тощо вправі оголосити як простій, так і встановити неповний робочий час. У Відділі був встановлений неповний робочий час, що не суперечить чинному законодавству, а тому в суду відсутні підстави стверджувати про недійсність наказу. При цьому встановлення такого режиму було погоджено з профспілковим органом та попереджено працівників у встановлений законодавством термін. Певні неточності при оформленні цього наказу та формулювання його змісту не свідчить про його недійсність. Згідно табелю обліку використання робочого часу, позивач відпрацювала за спірний період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2021 року лише в жовтні та листопаді 2018 року - 24 дні, а в грудні 2019 року 21 день. За відпрацьований\~період позивачу\~було виплачено\~заробітну плату,\~що підтверджується\~відомостями з\~Державного реєстру\~фізичних осіб-платників\~податків про\~суми виплачених\~доходів та\~утриманих податків\~та випискою\~з карткового\~рахунку позивача. Це також підтверджується відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Виплата проведена виходячи з відпрацьованого часу та встановлено розміру посадового окладу. Вказані обставини свідчать про те, що розрахунок заробітної плати здійснювався відповідно до відпрацьованого часу. Відтак суд не знаходить доведеним порушення прав позивача щодо виплати її заробітної плати. Щодо виплати\~компенсації за\~невикористану відпустку за період з липня 2018 року по червень 2021 року в розмірі 14\~602,32 грн, то слід зазначити, що згідно ч. 1\~ст. 75 КЗпП України\~щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до\~ст.24 Закону України «Про відпустки»,\~в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. При звільненні позивача в наказі про її звільнення від 30 червня 2021 року № 01к вказано, що [PERSON] , окрім виплати вихідної допомоги, слід виплатити компенсацію за невикористану відпустку 57 календарних днів за період з липня 2015 року по червень 2018 року. Однак [PERSON] працювала в Відділі в\~спірний період,\~тобто з 01 липня 2018 року до 30 червня 2021 року (45 днів), а тому має право на щорічну основну відпустку за цей робочий період. Слід відмітити,\~що обчислення\~стажу,\~що дає\~право на\~відпустку протягом\~робочого року\~визначено положеннями\~ч.9\~Закону України\~«Про відпустки»,\~якими зокрема\~передбачено,\~що до\~стажу роботи,\~що дає\~право на\~щорічну основну\~відпустку зараховуються,\~зокрема час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка. Наведене свідчить про те, що відповідачем не було здійснено обрахунок відпустки за період з 01 липня 2018 року по 30 червня 2021 року. Посилання відповідача на помилку в наказі суд сприймає критично з огляду на те, що зміни до цього наказу не вносилися, а відповідач не надав належних та допустимих доказів обліку відпусток позивача, як-то картка типової форми П-2, яка є первинним документом обліку відпусток, чи копій наказів про надання їй відпусток. Водночас саме на відповідача покладається обов`язок надання доказів щодо використання/невикористання позивачем відпустки, оскільки у його розпорядженні, як роботодавця мають знаходитися відповідні документи (накази про надання відпустки, карка П-2). Однак матеріали справи не містять таких доказів. Довідки про кількість відпусток, наданої відповідачем, як і розрахунок компенсації за невикористані відпустки та показання свідка, не є належними та допустимими доказами. Отже відповідач має право на отримання компенсації за невикористану відпустку за період з липня 2018 року по 30 червня 2021 року. Водночас слід звернути увагу, що розмір компенсації залежить як від кількості днів відпустки, що визначається з урахуванням стажу, що дає право на відпустки, так і від середнього заробітку. При цьому, як при визначення тривалості відпустки, так і при визначені середнього заробітку слід врахувати, що позивач працювала на умовах неповного робочого часу, який в свою чергу не тягне за собою будь-яких обмежень трудових прав, водночас враховується при обчисленні середньої заробітної плати для оплати відпустки, на що також звертає увагу Мінекономіки України в листі від 05.04.2021 р № 471-06/20683-09. Наданий позивачем розрахунок компенсації за невикористану відпустку не відповідає встановленим обставинам справи, відповідачем не доведено включення в розрахунок спірного періоду, а тому зважаючи, що визначення стажу та середнього заробітку не є повноваженнями суду, за встановлених обставин особливого режиму роботи позивача суд дійшов висновку, що оскільки право позивача на виплату компенсацію за невикористану відпустку за період з липня 2018 року по 30 червня 2021 року було порушене, то в в даному випадку ефективним способом відновлення порушеного права буде зобов`язання відповідача нарахувати та вплатити позивачу невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за період з липня 2018 року по 30 червня 2021 року, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку та враховуючи режим роботи позивача, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідач у відзиві на позовну заяву з посиланням на положення ст.233 КЗпП України вказував на порушення позивачем строків позовної давності. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України міститься в Рішеннях Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року. Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. З рішення Конституційного Суду № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року слідує, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Верховний Суд, аналізуючи вказані норми законодавства, в постановах від 23 січня 2018 року в справі № 61-992св17, від 04 травня 2018 року в справі №808/858/16 дійшов висновку, що компенсація за невикористані відпустки входить до структури заробітної плати, а отже особа не обмежена строком звернення до суду. Разом з тим, слід звернути увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до КЗпП України та глава ХІХ Прикінцеві положення вказаного Кодексу викладена у наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування цього Закону, тобто з 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. У подальшому постановами Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжується і по теперішній час про, що свідчить постанова Кабінету Міністрів України від 23лютого 2022 року № 229. Виходячи з вищевикладеного, і в разі поширення строків на виниклі правовідносини, підстави для застосування наслідків їх порушення відсутні. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду даної позовної заяви та беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір 496,20 грн, тобто пропорційно задоволеним вимогам, решту судового збору слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial