Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до\~ [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивовано тим, що з 22.07.1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. На даний час у Вінницькому міському суді Вінницької області перебуває цивільна справа про розірвання даного шлюбу. Під час спільного проживання 22.03.2001 року було придбано квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була зареєстрована на відповідача [PERSON] . Від так вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, які підлягає поділу. З таких обставин позивачка просила суд Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка складається з 4 кімнат житловою площею 47,8 кв.м., у тому числі: 1-й кімната - 17,5 кв.м., 2-а кімната - 7,9 кв.м., 3-я кімната - 10,8 кв.м., 4-й кімната - 11,6 кв.м., кухні - 7,7 кв.м., ванної кімнати - 2,9 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,2 кв.м., коридору - 12,0 кв.м., вбудованої шафи - 1,1 кв.м., балкону (тераси) - 1,9 кв.м., лоджії - 3,4 кв.м. та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 22.12.2021 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.01.2022 року\~відкрито провадження\~по справі\~за правилами\~загального позовного\~провадження. На адресу відповідача судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів. Відзив на адресу суду не надходив. 19.04.2022 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. На адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримала просила задовольнити. Відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду невідомо. На підставі\~ст. 280 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.07.1995 року сторони спору зареєстрували шлюб. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 22.03.2001 року, [PERSON] , [PERSON] [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Згідно з технічним паспортном на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON] [ADDRESS] , дана квартира є посімейного спільного заселення, розташована на 7 поверсі 9 поверхового будинку та складається з з 4 кімнат житловою площею 47,8 кв.м., у тому числі: 1-й кімната - 17,5 кв.м., 2-а кімната - 7,9 кв.м., 3-я кімната - 10,8 кв.м., 4-й кімната - 11,6 кв.м., кухні - 7,7 кв.м., ванної кімнати - 2,9 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,2 кв.м., коридору - 12,0 кв.м., вбудованої шафи - 1,1 кв.м. Квартира обладнана (терасою) - 1,9 кв.м., лоджією - 3,4 кв.м. Загальна площа квартири 78,00 кв.м. Висота примііщень 2,5 м. (а.с.8-9). Як вбачається з Звіту про незалежну оцінку чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , ринкова вартість квартири складає 1\~159\~509,00 грн. (а.с.10-33). Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Іншого судом не встановлено. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. А тому, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка складається з 4 кімнат житловою площею 47,8 кв.м., у тому числі: 1-й кімната - 17,5 кв.м., 2-а кімната - 7,9 кв.м., 3-я кімната - 10,8 кв.м., 4-й кімната - 11,6 кв.м., кухні - 7,7 кв.м., ванної кімнати - 2,9 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,2 кв.м., коридору - 12,0 кв.м., вбудованої шафи - 1,1 кв.м., балкону (тераси) - 1,9 кв.м., лоджії - 3,4 кв.м. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6\~252,00 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні розміру судових витрат, суд враховує надані адвокатом послуги з усної консультації адвоката, підготовки до складання процесуальних документів, складання позовної заяви, участь у суді першої інстанції тощо. На підтвердження понесених витрат, представником позивача було надано Договір № 85 від 27.10.2021 року про надання правничої допомоги, Ордер Серія АВ №1024404 від 21.12.2021 року та Квитанції №0.0.2327189057.1 від 04.11.2021 року та №0.0.23266552149.1 від 03.11.2021 року на загальну суму 20\~000,00 грн. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06.03.2019 р. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції ВС/КГС викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 р. у справі №922/15944/17. Тому, суд вважає, що представником позивача [PERSON] надано необхідні докази про понесення судових витрат в розмірі 20\~000,00 гривень. З огляду на зазначене, суд вважає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката у цьому випадку є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг), а також часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг). Заперечень від відповідача щодо суми витраченої позивачкою на правову допомогу не надходило. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з чим, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у сумі 20\~000,00 гривень на відшкодування витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного, згідно ст. ст.\~60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України ст. ст. 368, 372 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсний та поділ спільного майна подружжя,

Outcome: approved