Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства\~"Українська\~залізниця", третя особа: Всеукраїнська професійна спілка "Спілка залізничників України", про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебуває в трудових правовідносинах з АТ «Українська залізниця» . На даний час вона працює на посаді чергової по залізничній станції Садгора в ВСП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень ». \~ \~ \~ \~01.12.2021 їй під підпис надано лист-ознайомлення, в якому зазначено про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а також зазначено, що її відмова або ухилення від щеплення може бути підставою для відсторонення від роботи з 09.12.2021 р. 03.12.2021 р. вона направила на адресу керівництва заяву від 01.12.2021 про утримання від щеплення проти COVID-19. \~ \~ \~ \~07.12.2021 р. вона направила в адресу керівництва обґрунтоване заперечення на отриманий лист ознайомлення та заява про те, що прийнято рішення тимчасово утриматись від щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2 до моменту опублікування в офіційних джерелах результатів, які містять в сукупності науково обґрунтовані докази, у тому числі адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що вакцини або інші медичні імунобіологічні препарати можуть бути ефективними для профілактики корона вірусної хвороби та не несуть загрози життю та здоров`ю вакцинованих. Крім того, в даній заяві вона запропонувала забезпечити безкоштовне проходження ПЛР-тестування кожні 72 год або в разі відсутності відповідного фінансування на підприємстві по відшкодуванню ПЛР-тестування просила перевести ї на дистанційний режим роботи чи оплати їй за час простою, не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, згідно з ч.1 ст. 113 КзПП України. Однак відповідачем було проігнорована її заява та заперечення . Внаслідок чого 09.12.2021 р. позивачці було доведено наказ про відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення. Вважає, що відсторонення її від роботи є незаконним. З огляду на незаконність відсторонення її від роботи, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17\~594, 46 грн. на день подання позовної заяви. Позивачка просить визнати незаконним та скасувати наказ від 08.12.2021 р. №715 про відсторонення її від роботи. Стягнути з АТ «Українська залізниця» її на користь середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи до дня ухвалення судом рішення та судові витрати. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові. \~ \~ \~ \~Представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Встановивши спірні правовідносини між сторонами та законодавство, яке їх регулює суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК україни визначено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до вимог ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до вимог\~ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. \~ \~ \~ \~З наказу від 08.12.2021 р. №715, вбачається, що в зв`язку з тим, що станом на 07.12.2021 р. відомостей про проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 від [PERSON] не надходило [PERSON] , чергового по залізничній станції Садгора, відсторонити від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати. \~ \~ \~ \~Зі змісту даного наказу слідує, що підставами його видання були ст. 46 КЗпП України, ЗУ "Про захист населення від інфекційних хвороб", Наказ МОЗ «Про затвердженя Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153 зі мінами, внесеними наказом МОЗ від 01.11.2021 №2393, пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236. Згідно з вимогами\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вирішуючи спір в межах предмету доказування, а саме перевірки законності відсторонення позивачки від роботи, суд застосовує такі норми матеріального права. Так у пунктах а та б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я« встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема , піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до\~ст.46 КЗпП України\~\~відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~У Рішенні Конституційного Суду України у\~\~справі за\~\~конституційним зверненням Київської міської ради професійних\~\~спілок щодо\~\~офіційного тлумачення частини третьої\~статті 21 Кодексу законів про\~\~працю України\~( справа про\~\~тлумачення терміну «законодавство») від 09 липня 1998 року №12-рп/98\~\~зазначено, що термін "законодавство"\~\~досить\~\~широко\~\~ використовується\~\~ у правовій\~\~системі\~\~в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів,\~\~які\~\~регламентують\~\~ту\~\~чи\~\~іншу сферу\~\~суспільних відносин і є джерелами певної галузі права.\~\~Цей термін без\~\~визначення\~\~його\~\~змісту\~\~використовує\~\~і\~\~Конституція України\~\~(статті\~\~9,\~\~19,\~\~118,\~\~пункт 12 Перехідних положень).\~\~У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються,\~\~цей\~\~термін\~\~вживається в різних значеннях:\~\~в одних маються на увазі лише закони;\~\~в інших, передусім кодифікованих, в поняття\~\~ "законодавство"\~\~включаються\~\~як\~\~закони та інші акти Верховної Ради України, так і\~\~акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в\~\~деяких випадках -\~\~також і\~\~нормативно-правові акти центральних органів виконавчої\~\~влади. У\~Кодексі законів про працю України\~термін "законодавство" в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено. На підставі наведеного, суд вважає, що до « інших передбачених законодавством випадків» у широкому значенні поняття «законодавство», як підстава для відсторонення працівників від роботи належить , зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Зокрема, частиною\~\~першою\~\~та\~\~другою\~статті 12 Закону України «Про захист\~\~населення\~\~від\~\~інфекційних хвороб»\~передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, зі змісту ч.2\~ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~випливає, що центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, може встановлюватись перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковому щепленню також проти інших (крім тих, які визначені в ч.1\~ст.12 вказаного Закону) інфекційних захворювань. Відповідно до п.1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України ( далі -МОЗ України), яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України в редакції від 24 січня 2020 року №90, МОЗ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Так,\~наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням ( далі - Перелік №2153) . Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, зокрема працівники закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у т. ч. спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. В Переліку №2153 також зазначено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції\~наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070). Судом встановлено, що позивачкою не було надано відповідачу документу щодо медичних протипоказань та застережень до проведення їй профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Пунктом 41-6\~постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 « Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів ( державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим\~наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153\~(далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої\~статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"\~та частини третьої\~статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої\~статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої\~статті 1 Закону України "Про оплату праці"\~та частини третьої\~статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Норма статті 15 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» покликана захистити здоров`я та життя працівників у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування працівників установ і\~закладів,\~що надають\~соціальні послуги,\~закладів соціального\~захисту для\~дітей,\~реабілітаційних закладів, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів інфекційних хвороб, що є загрозою для життя та здоров`я не лише дітей інвалідів та осіб з інвалідністю, які досягли повноліття, а й працівників закладів даного закладу, членів їхніх сімей, тобто працівник, який не отримав щеплення, не лише стає потенційно небезпечною для оточення, а й сам піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей. Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівників протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників та їх дітей, які провели щеплення з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я. Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень працівник не може бути допущеною до роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх працівників реабілітаційного центру, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) працівника від роботи не призвело до порушення конституційного права працівника на працю, яку він може отримати в інших формах підприємств чи установ. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що оскільки позивачка, як працівник, який працює черговим по залізничній станції підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однак\~\~відмовилась від щеплення та не надала документу щодо медичних протипоказань та застережень до проведення їй профілактичного щеплення, а тому керівник навчального закладу правомірно видала наказ про її відсторонення від роботи на підставі чинного законодавства у відповідності до вимог\~ст.46 КЗпП України,\~\~ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»,\~наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням»\~та\~п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 « Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». В законодавстві відсутнє визначення поняття «відсторонення від роботи», однак на практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Отже, враховуючи те, що позивачці відмовлено у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу, а також те, що позивачка лише відсторонена від роботи у зв`язку з відсутністю у неї щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а не звільнена з роботи, де чинним законодавством не передбачена така підстава для звільнення, як відмова від вакцинації, а тому дві інші вимоги також не підлягають до задоволення . Щодо інших аргументів сторони позивача, то суд зазначає , що вони не наводяться у рішенні, оскільки не відносяться до предмета спору, зокрема питання про відповідність\~Конституції України\~(конституційність) актів Кабінету Міністрів України належить до повноважень Конституційного Суду України . Крім цього суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( справа Серявін проти України, рішення від 10 лютого 2010 року). З вказаних\~підстав позовні\~вимоги [PERSON] про визнання\~незаконним і\~скасування наказу\~про відсторонення\~від роботи\~та стягнення\~середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулу не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed