Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до приватного підприємства «Світвуд Україна», третьої особи [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовують слідуючими обставинами. 02 листопада 2012р. між [PERSON] та приватним підприємством «Світвуд Україна» в особі директора Богачова Юрія Валерійовича було укладено договір позики, предметом якого було передання грошових коштів у власність відповідача. За даним договором приватне підприємство «Світвуд Україна» в особі директора [PERSON] взяло в борг у позивачів кошти у сумі 42270 доларів США, що підтверджується розпискою. Відповідач гроші позивачам не повернув. Враховуючи вищевказані обставини, позивачі просять постановити рішення, яким стягнути з відповідача на їх користь борг за договором позики в розмірі 42270(сорок дві тисячі двісті сімдесят) доларів США, відсотки як винагороду за користування коштами та стягнути судові витрати. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги змінила просить стягнути з відповідача борг по розписці у розмірі 42270 доларів США, 2% винагороди у розмірі 2958.90доларів США, 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 3710.19 доларів США. Підтримала раніше подані нею письмові пояснення в обґрунтування позовним вимог та підтримала подані пояснення в частині розрахунку 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України та розміру процентів за користування коштами згідно договору позики за період з 02.11.2012р. по 28.02.2013р.. Відповідач, його представник у судове засідання не з`явилися, від директора приватного підприємства «Світвуд Україна» надійшли письмові пояснення у яких остання зазначила, що під час допиту в якості свідка колишнього директора підприємства [PERSON] встановлено, що жодних коштів від позивачів він не отримував, не знав та ніколи не бачив ні [PERSON] , ні [PERSON] . Документів з назвою « Расписка » як директор ПП «Світвуд Україна» не підписував. В період часу з 01.01.2011 по 31.12.2012 гроші в сумі, яку хочуть стягнути з ПП «Світвуд Україна», на рахунки підприємства не вносилися та не перераховувалися, що підтверджується виписками з рахунку. [PERSON] не мав повноважень, наданих засновником (власником) підприємства, на отримання позики від жодних осіб в розмірі, що перевищує 10000 гривень. Згода на укладення договорів, сума яких перевищувала 10000 грн. повинна надаватися виключно рішенням Засновника ПП «Світвуд Україна». [PERSON] , допитаний як свідок судом, підтвердив це в своїх поясненнях. [PERSON] повідомляв суду, що разом з [PERSON] знімав офіс та [PERSON] мав доступ до документів, печаток та чистих бланків з підписами [PERSON] та печатками ПП «Світвуд Україна», а тому міг скористатися цим. [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами щодо вчинення [PERSON] крадіжок, а також щодо пошкодження та знищення його майна. Вважає, що покази надані [PERSON] , який був допитаний як свідок є суперечливими та не можуть доводити обставини, час передачі коштів, суму та умови, на яких вони були передані. [PERSON] пояснював суду, що [PERSON] був непорядною особою, з яким він співпрацював з 2009 року по 2011 рік та останній весь цей час брав і не віддавав кошти, обманював його та використовував. Попри постійний обман та недовіру [PERSON] попросив колишню дружину та сина позичити в 2011 році, коли останні приїздили в Україну, гроші [PERSON] , які до моменту передачі грошей не були в Україні та не знали особисто [PERSON] .. Такі пояснення свідка викликають об`єктивний сумнів в правдивості показів та в правдивості факту надання в позику коштів малознайомими особами ( [PERSON] та [PERSON] ) малознайомій особі ( [PERSON] ) з негативною репутацією. Зазначає, що свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] «заставили написать расписку друзья из Києва, сам би он ее никогда не написал». Отже, свідок стверджував, що вона була написана під тиском, що виключає вільне волевиявлення сторін. При цьому ні з пояснень свідка [PERSON] , який неодноразово зазначав, що кошти зичили саме [PERSON] , ні з розписки не слідує, що кошти передавалися саме приватному підприємству «Світвуд Україна». Під час допиту свідок [PERSON] зазначив, що кошти він позичав [PERSON] як фізичній особі, а не як директору ПП «Світвуд Україна», передача коштів зі слів свідка відбулася у [PERSON] дома (а не в офісі на роботі), гроші передавалися [PERSON] та його дружині (яка жодного відношення не мала до ПП «Світвуд Україна» та стала директором підприємства тільки в березні 2017 року). Тому з пояснень слідує, що кошти могли бути передані, хоча такого не було, [PERSON] як фізичній особі, а не за договором позики, укладеним між фізичними особами [PERSON] , [PERSON] га юридичною особою ПП «Світвуд Україна». Вважає, що надана представниками позивачів розписка не містить усіх необхідних ознак, щоб вважатися належним доказом укладення між сторонами договору та підтверджувати право вимоги позивачів на стягнення боргу саме з ПП «Світвуд Україна». З розписки неможливо достеменно встановити хто з осіб, які її підписали, є позичальником, хто є позикодавцем та кому необхідно повернути грошові кошти, за яких обставин, де та ким конкретно передавалися та ким отримувалися кошти. Згідно розписки з одного боку станом на 02.11.2012 ПП «Світвуд Україна» в особі директора [PERSON] та партнера [PERSON] отримала (так в документі) 42270 доларів США, з іншого боку вказану суму тобто 42270 доларів США може отримати [PERSON] , [PERSON] або [PERSON] . Вищевказана сума отримана повністю, що засвідчується особистими підписами. В розписці не вказано ким конкретно отримана вищевказана сума, проте згідно тексту та змісту розписки її могли отримати як [PERSON] , так і [PERSON] , так і [PERSON] , так і [PERSON] , так і [PERSON] , що засвідчено підписами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Розписка складена в двох примірниках по одному кожній стороні, проте хто є цими двома сторонами з тексту розписки незрозуміло та чому в двох, а не в трьох чи чотирьох примірниках також не зрозуміло. Розписка підписана [PERSON] , тобто особою жіночої статі (так в розписці). В розписці значиться дата, станом на яку кошти нібито були отримані, проте відсутня дата складання розписки. В розписці вказано, що повернення коштів повинно відбутися не пізніше 28.02.2013, але не вказано, що саме ПП «Світвуд Україна» зобов`язується повернути кошти, отримані в позику. Вважає, що вказана розписка за своєю правовою природою є нікчемною, оскільки з неї неможливо встановити хто, коли і де конкретно отримав кошти в позику, хто та кому повинен їх повернути, де, коли і ким складалася розписка. Щодо висновку експертизи, вважає його неспроможнім, та просить суд не брати його до уваги при прийнятті рішення, оскільки експертами помилково досліджувалася літера [PERSON] в підписі та прізвищі, в той час як прізвище та підпис ймовірного підписанта не містять літери [PERSON], натомість містять літеру «Б» ( [PERSON] ). Враховуючи вищенаведене просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з?явився. Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, його представника на підставі наданих суду матеріалів справи. В судовому засіданні встановлено, що 02 листопада 2012р. між [PERSON] та приватним підприємством «Світвуд Україна» в особі директора [PERSON] було укладено договір позики, предметом якого було передання грошових коштів у власність відповідача. За даним договором приватне підприємство «Світвуд Україна» в особі директора [PERSON] та партнера [PERSON] отримала (так в документі) 42270 доларів США. Вказану суму тобто 42270 доларів США може отримати [PERSON] , [PERSON] або [PERSON] . Вищевказана сума отримана повністю, що засвідчується особистими підписами. Відповідач повинен був повернути гроші не пізніше 28.02.2013р. з винагородою 2 % за кожен місяць користування грошима, проте гроші позивачам не повернув,що вбачається із-за наявності в позивачів зазначеної розписки. [PERSON] в якості свідка у суді пояснив, що у 2010-2011рр. засновником [PERSON] (його рідною сестрою по матері) було зареєстровано підприємство «Світвуд» в с.Верхні Петрівці з діяльністю по переробці лісу. Він був його директором. Посередником між підприємством «Світвуд» та ринком збуту був [PERSON] , підприємство користувалося послугами останнього. [PERSON] не відносився до підприємства, але надавав за плату послуги посередника. [PERSON] казав, що має великі статки в Ізраїлі і пропонував свої внески в спільні послуги, але запропоновані умови були не вигідні. З часом підприємство стало не рентабельним і він звільнився 03.04.2017р.. У нього як у директора з [PERSON] виникли непорозуміння, постійно збільшувалася комісійна нагорода, у них виникла неприязна ситуація. Йому і його рідним почали погрожувати. 08.03.2016р. був спалений його автомобіль. В приміщенні Шевченківського суду йому [PERSON] погрожував, у нього є кримінальне угрупування, адвокатом є Івасюк Ігор. [PERSON] або його жінка підробили договір позики, було три цивільні провадження, де фігурували підроблені документи. Статутний капітал «Світвуд» складав 10-20000гривень, він не мав повноважень отримати позику в сумі 42270 доларів, ніхто йому це не дозволив. Вказаний правочин він не підписував, побачив його тільки коли прийшли документи з Сторожинецького суду. По перетину кордону позивачі були в Україні у 2011р., а в 2012р. коли була підписана розписка їх на Україні не було, він також не перебував за кордоном. Вказує, що спочатку було подано іншу розписку, ксерокопію, а вже через 2-3 місяці з?явився інший правочин на фірмовому бланку, стилістика цих правочинів відрізняється від пізніше поданої, в якої вже є оригінал, велика різниця в часі. Позивачі - це колишня дружина та син [PERSON] . [PERSON] мав доступ до печаток та документів «Світвуд», оскільки останній з ним користувався одним кабінетом, однією технікою. Він часто їздив по Україні у відрядження, укладав договори, у цей час, щоб підприємство працювало він залишав бланки з його підписом та з печаткою, оскільки необхідно було проводити банківські та інші операції. Коли виникала необхідність то [PERSON] такими бланками користувався. Його підпис складається з початкових букв імені та прізвища, а саме [PERSON] і [PERSON] . Розписку, яка є в матеріалах справи ним ніколи не підписувалася і він не вчиняв в такому стилі підпис. Жодного бланку, де би містився його підпис з печаткою, а поряд знову його підпис не було. Вказує, що він ніколи не брав позику ні готівкою ні переказом і ніколи не спілкувався з [PERSON] по цьому питанню. Бланк на якому міститься розписка відрізняється по інформації, інший розмір шрифту, не зазначені телефони. Підпис візуально схожий з його підписом, але він розписку не підписував. З [PERSON] він співпрацював 7 років, йому відомо що останній позичав гроші у родичів в Ізраїлі, був засновником 5 фірм по переробці лісу. У 2012р. він не брав гроші в такій сумі, вказана розписка була набрана іншою людиною на іншому принтері, один з підписів може і належить йому, який він ставив на бланку, який залишав у столі, але інший підпис на цьому бланку зовсім не його, він не міг підписуватись підписами, які докорінно відрізняються. [PERSON] в якості свідка в суді пояснив, що [PERSON] був з ним у хороших відносинах, у період з 2009р. по 2011р. працював у нього директором, оскільки знав систему таможні та оподаткування. Їх познайомив [PERSON] і казав, що до того часу як [PERSON] став таксистом, мав декілька фірм і добре в цих питаннях розбирався. Він є представником декількох Ізраїльських компаній. У кінці 2009р.- 2010р. [PERSON] запропонував йому разом купити нерухомість в с.Верхні Петрівці за 90 тисяч Євро. Він дав 45 тисяч Євро [PERSON] , і ще декілька сум на кожну з яких [PERSON] надавав йому підписані документи, серед яких була розписка, що отримав гроші і мав їх повернути.. Він помітив, що [PERSON] користується тим, що він не читає та не пише на російській мові. Він допоміг отримати [PERSON] гроші з розписками у трьох друзів, але коли настав час повертати гроші, він їх не повернув. Перший друг був з Голландії позичив 97 тисяч доларів, другий друг з Туреччини, Стамбула - 18 тисяч доларів, третій друг, Китайська фірма. [PERSON] створив фірму «Світвуд Україна», товар (дерево «бук») відправляли в Китай. Товар був поганий, але китайці його брали, оскільки товар був проплочений і [PERSON] отримав ці гроші. Всю нерухомість [PERSON] оформив на себе, а потім подарував дружині. Він запропонував [PERSON] піти до нотаріуса, щоб оформити нерухомість на них обох, щоб було там і його ім?я, і щоб він був власником майна, але [PERSON] зник. Щодо розписки від 02.11.2012р. пояснив, що [PERSON] був в офісі, який належав « Світлиці », сидів за комп`ютером, написав вказану розписку і дав йому підписатись як свідку. У той день [PERSON] написав йому декілька розписок. Він прилетів в Ізраїль, дав підписати сину та дружині, і розписку залишили в Ізраїлі, пізніше, приблизно у червні 2013р., передали чи йому, чи адвокату Малєнко . Син і дружина були в Україні в 2011р.. Він не пам`ятає в скількох примірниках була розписка, мабуть він залишив собі один примірник. Йому невідомо чи повертали син та дружина розписку [PERSON] 2011р. коли син та дружина були в Україні він їх відвіз додому до [PERSON] і вони передали [PERSON] гроші з переписом кожної купюри, він був при цьому присутнім, у цей час ніякі документи не підписувались. Як заставили [PERSON] написати розписку йому невідомо, [PERSON] сам казав, що хоче написати розписки. [PERSON] брав гроші у брата, які потім повернув. Його син та дружина передали [PERSON] більшу суму, чим зазначено в розписці, він готовий відмовитись від більшої суми, сума між 45000 і 47000доларів. При написанні розписки [PERSON] сам написав вказану суму у розписці. Вони передали гроші [PERSON] по тій причині, оскільки він ручався за [PERSON] , так як у нього були з ним хороші стосунки. Гроші позичалися для створення товару і відправки фірмою за кордон, та для отримання прибутку . За користування грошима мали надавати сину та дружині проценти. [PERSON] нікому не повернув гроші, оскільки фірму обнулював, він про це дізнався пізніше, через рік. При складанні розписки [PERSON] скористався, що він не вміє читати, пояснив що він є свідок і тому він розписався у розписці. Юридично партнером [PERSON] він не був, а був по дружньому. У той день писалося багато розписок, у той час у нього були хороші відносини з [PERSON] .. Коли [PERSON] їздив у відрядження, він не залишав чисті листи з підписами, це було навпаки, він залишав лист з підписом, коли їздив до Ізраїля. Він не мав доступу до печатки, вона знаходилась у сумці [PERSON] , може і у офісі, він нею не користувався, оскільки не мав права підпису. Декілька печаток було у секретаря. Експерт [PERSON] в суді пояснив, що візуально він бачить у підписі букву [PERSON] та [PERSON]. Він не помилково зазначив букву [PERSON]. Він бачив елементи букви [PERSON]. За інших експертів говорити не може. Він також вирішив, що і в інших документах значиться буква [PERSON]. На розписці два підписи від імені [PERSON] , вони відрізняються, він кожен із них порівнював зі зразками, але між собою не порівнював. Варіаційність, коли підписується документ одномоментно може бути. Він користується методикою, коли досліджує підписи. Експерт [PERSON] у суді пояснив, що не можливо надати відповідь на питання чи на одному пристрої зроблено бланк розписки, оскільки як би появились ознаки, які би повторювались циклічно, то тоді можливо було би встановити. Він дійшов такого висновку, оскільки відсутні дефекти, які би вказували про інший пристрій. Судом було призначено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу. З висновку експерта №КСЕ-19/126-21/214 від 08.02.2021р. вбачається, що експерти надали висновки: - підписи в рядку « [PERSON] » та у відбитку печатки ПП «Світвуд Україна» в розписці від 02.11.2012р. - виконані [PERSON] . - Підпис від імені [PERSON] в розписці від 02 листопада 2012р. - нанесений писальним приладом типу кулькової ручки. - Підписи в рядку «[PERSON]» в розписці від 02.11.2012р. та в рядку «[PERSON]» у довіреності від 20.01.2020р. - виконані однією особою. - підписи в рядку «[PERSON]» в розписці від 02.11.2012р. та в рядку «[PERSON]» у довіреності від 20.01.2020р. - виконані однією особою. - Відбиток печатки ПП «Світвуд Україна» в розписці від 02.11.2012р. - нанесений контактним способом за допомогою рельєфного кліше. - Відбиток печатки ПП «Світвуд Україна» в розписці від 02.11.2012р. - нанесено кліше печатки ПП «Світвуд Україна», зразки якої надані на дослідження. - В розписці від 02.11.2012р. ознак змін первинного змісту шляхом дописки, підчистки, травлення чи змивання - не виявлено. - В розписці від 02.11.2012р. ознак монтажу - не виявлено. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо). Відповідно до ст.. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як зазначено в статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1, ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), яка є обов`язковою для всіх судів і суди зобов`язані привести свою практику у відповідність із цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц). В постанові №373/2054/16-ц Верховного Суду України від 16 січня 2019року зазначено, що ст.. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом N 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету N 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності": валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Ст.. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд приходить до висновку, що сторонами були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики. Тобто, розписка, яка міститься в матеріалах справи, підтверджує факт передачі та отримання відповідачем грошових коштів, зобов`язання відповідачами не виконане, тому суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення суми боргу по розписці підлягає задоволенню. Щодо стягнення 2% винагороди за користування коштами то згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами розписки сторони погодили щомісячну сплату 2 % винагороди за користування коштами, який наданий на 3.5 місяці з 02.11.2012р. по 28.02.2013р., що із розрахунку становить 2958.90доларів США. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачів 3% річних, суд керується слідуючим. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 42270 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01.03.2013 року до дня заявленого представником позивача 01.02.2016р., що складає 3710.19 доларів США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати - судовий збір.

Outcome: approved