Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.11.1986 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у міському відділі ЗАГС м. Вінниці, актовий запис 2986, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2018 року у справі №127/10980/18 було розірвано. Позивач зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 року [PERSON] отримав у спадок 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] , належної померлій [PERSON] . В даному свідоцтві про право на спадщину вказано, що згідно довідки характеристики, виданої КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 31.03.2003 року №2559, на земельній ділянці розташовані: цілий житловий будинок, дерев`яновалькований, обкладений цеглою, житловою площею 81.8 кв.м., позначений на плані літ. «А», прибудова «А1», прибудова «А2», сіни «а», сіни «а1», ганки, тамбур «а2», сарай «Б», сарай «В», погріб «п/В», сарай «Г», вбиральня «Е», огорожа №1-6, оглядова яма «о/я», оглядова яма «о/я1». Самовільно зведені вбиральня «З», сіни «а1», гараж «К», гараж «К1», сарай «К2» та самовільно переобладнана кухня 1-4 в свідоцтво про право на спадщину не включені. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.12.2011 року [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON] , та спадщина на яку видано це свідоцтво складається з 43/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Заключенням КП «ВМБТІ» №2598 від 20.05.2012 року визначено, що будинковолодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. «А», прибудов «А1», «а1», «а2», «А2», «а», «а3», «а4», погребів «П/В», «Д», сараїв «Б», «В», «Г», К2», «Л», гаражів «К», «К1», вбиралень «Е», «З», оглядових ям «о/я», «о/я1», бані «М», огорожа №1-6, належить на праві власності [PERSON] - 57/100 частки та [PERSON] - 43/100 частки. Крім того, даним заключенням встановлено, що [PERSON] фактично користується в житловому будинку літ «А»: коридором 2-1, кухнею 2-2, кімнатами 2-3, 2-4, 2-5, санвузлом 2-6, загальною площею 88,4 кв.м., в тому числі житловою площею 51.2 кв.м., погребом «Д», сараями «Б», «Л», «К2», вбиральнею «З», банею «М», гаражами «К», «К1», оглядовими ямами «о/я», «о/я1». Окрім того, даним заключенням було здійснено перерахунок ідеальних часток, відповідно до якого [PERSON] володіє 4/5 частки, а [PERSON] - 1/5 частки будинковолодіння. Відповідно до витягу з рішення Вінницької міської ради №1219 від 01.06.2013 року, було прийнято рішення про оформлення права приватної власності [PERSON] на 4/5 частки житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , в зв`язку із перерахунком часток на підставі заключення КП «ВМБТІ» №2599 від 20.05.2013 року. Також, позивач зазначає, що за її рахунок майно, що належить на праві особистої власності [PERSON] , а саме 4/5 частки будинковолодіння [ADDRESS] було істотно збільшено у вартості у зв`язку із наступними змінами: - \~ \~ \~ \~утеплення будинку та штукатурення декоративною штукатуркою «короїд»; - \~ \~ \~ \~здійснювалось перепланування кімнат; - \~ \~ \~ \~повна заміна підлоги по будинку, демонтаж старої підлоги з дошок з подальшим бетонуванням підлоги та влаштуванням на підлозі ламінату; - \~ \~ \~ \~заміна усіх старих дерев`яних вікон на нові вікна з метало-пластикового профілю; - \~ \~ \~ \~облаштування в будинку декоративного каміну з граніту; - \~ \~ \~ \~заміна системи опалення (заміна радіаторів опалення та газової колонки); - \~ \~ \~ \~здійснення монтажу теплої підлоги; - \~ \~ \~ \~повне перекриття покрівлі даху в будинку; - \~ \~ \~ \~встановлення нового бетонного паркану навколо будинковолодіння та паркан з цегли з двору. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 зa N29009/02-05-20 від 28.10.2020 року вбачається, що [PERSON] з моменту отримання у спадок майна постійно працювала та мала відповідний дохід із заробітної плати, який був використаний на фактичне збільшення вартості частки житлового будинку та господарських будівель, а тому позивач зазначає, що 4/5 частки будинковолодіння [ADDRESS] зазнало істотних змін, що збільшило вартість даної частки, що є підставою для визнання даної частки спільною сумісною власністю сторін, та для визнання за позивачем права власності на Ѕ частку від 4/5 частки будинковолодіння [ADDRESS] , що й стало підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 03.12.2020 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 29.12.2020 року відповідачем подано о суду відзив на позовну заяву в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що до 13.05.2003 року власником 57/100 часток житлового будинку [ADDRESS] була його бабуся [PERSON] . Станом на травень 2003 року житлова площа частини будинку, яка належала [PERSON] становила 51,2 кв.м. Станом на 20.05.2012 року відповідно до заключення КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 20.05.2012 року, житлова площа частини будинку, яка належить відповідачу, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, також складає 51,2 кв.м. Всі погосподарські будівлі були побудовані до 2003 року в той час, коли власником частини будинку [ADDRESS] була [PERSON] . Ухвалою суду від 19.01.2021 року за клопотанням представника позивача витребувано у КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентарну справу по будинковолодінню [ADDRESS] . В ході підготовчого провадження, ухвалою суду від 24.03.2021 року за клопотанням представника позивача, по справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу та на час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. 22.04.2021 року до суду надійшло клопотання експерта, якому доручено виконання судової оціночно-будівельної експертизи по справі, про надання додаткових матеріалів, в зв`язку із чим, ухвалою суду від 23.04.2021 року провадження у справі було поновлено. 17.05.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо клопотання експерта. Ухвалою суду від 18.05.2021 року матеріали справи направлено для продовження проведення судової оціночно-будівельної експертизи та на час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. 06.01.2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта від 22.12.2021 року за результатами проведеної судової оціночно-будівельної експертизи. Ухвалою суду від 11.01.2022 року провадження у справі було поновлено та призначено справу до продовження підготовчого засідання. За результатами підготовчого засідання, ухвалою суду від 16.02.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явились, про причини неявки до суду не повідомили. Заяв та клопотань до суду не надали. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Байдак В.П. в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали в повному обсязі за обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та просили відмовити в їх задоволенні. Настоювали на розгляді справи по суті. Третя особа [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні спору поклалась на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині права спільної власності на майно та нормами КпШС України та Сімейного кодексу України в частині регулювання питань права спільної сумісної власності подружжя, права подружжя на поділ такого майна. Так, судом встановлено, що сторони з 02.11.1986 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2018 року було розірвано. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 року [PERSON] отримав у спадок 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] , належної померлій [PERSON] . В даному свідоцтві про право на спадщину вказано, що згідно довідки характеристики, виданої КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 31.03.2003 року №2559, на земельній ділянці розташовані: цілий житловий будинок, дерев`яновалькований, обкладений цеглою, житловою площею 81.8 кв.м., позначений на плані літ. «А», прибудова «А1», прибудова «А2», сіни «а», сіни «а1», ганки, тамбур «а2», сарай «Б», сарай «В», погріб «п/В», сарай «Г», вбиральня «Е», огорожа №1-6, оглядова яма «о/я», оглядова яма «о/я1». Самовільно зведені вбиральня «З», сіни «а1», гараж «К», гараж «К1», сарай «К2» та самовільно переобладнана кухня 1-4 в свідоцтво про право на спадщину не включені. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.12.2011 року [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON] , та спадщина на яку видано це свідоцтво складається з 43/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Заключенням КП «ВМБТІ» №2598 від 20.05.2012 року визначено, що будинковолодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. «А», прибудов «А1», «а1», «а2», «А2», «а», «а3», «а4», погребів «П/В», «Д», сараїв «Б», «В», «Г», К2», «Л», гаражів «К», «К1», вбиралень «Е», «З», оглядових ям «о/я», «о/я1», бані «М», огорожа №1-6, належить на праві власності [PERSON] - 57/100 частки та [PERSON] - 43/100 частки. Крім того, даним заключенням встановлено, що [PERSON] фактично користується в житловому будинку літ «А»: коридором 2-1, кухнею 2-2, кімнатами 2-3, 2-4, 2-5, санвузлом 2-6, загальною площею 88,4 кв.м., в тому числі житловою площею 51.2 кв.м., погребом «Д», сараями «Б», «Л», «К2», вбиральнею «З», банею «М», гаражами «К», «К1», оглядовими ямами «о/я», «о/я1». Окрім того, даним заключенням було здійснено перерахунок ідеальних часток, відповідно до якого [PERSON] володіє 4/5 частки, а [PERSON] - 1/5 частки будинковолодіння. Відповідно до витягу з рішення Вінницької міської ради №1219 від 01.06.2013 року, було прийнято рішення про оформлення права приватної власності [PERSON] на 4/5 частки житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , в зв`язку із перерахунком часток на підставі заключення КП «ВМБТІ» №2599 від 20.05.2013 року. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка : зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно пункту 2 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статтях 22, 25 КпШС України ( зважаючи на час виникнення спірних правовідносин). Аналогічна норма міститься і в ст. 60 СК України. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 України). За змістом цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідні правові висновки, висловлені Верховним Судом України в цілому ряді справ, зокрема, в справах №6-606 цс15, №6-612 цс15, № 6-79цс13. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а)чи є втручання законним; б)чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в)чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Разом з тим ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1.істотність збільшення вартості майна; 2.таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові №214/6174/15-ц від 22.09.2020 р. зазначає про те, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. З метою перевірки доводів позивача про істотність збільшення вартості 4/5 часток будинковолодіння [ADDRESS] , в підготовчому засіданні постановлено ухвалу про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, на вирішення якої поставлено питання: яка ринкова вартість 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] , що належала на праві приватної власності [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 року станом на 13.05.2003 року? Яка ринкова вартість 4/5 частки будинковолодіння [ADDRESS] , з урахуванням ремонтних робіт станом на 01.06.2018 року? Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи визначити ринкову вартість 57/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS] , що належала на праві приватної власності [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 року станом на 13.05.2003 року не визнається за можливе. Ринкова вартість 4/5 частки будинковолодіння [ADDRESS] , з урахуванням ремонтних робіт станом на 01.06.2018 року становила 577626,00 грн. \~ \~ \~ \~ Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі (період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого з подружжя, не власника майна. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 зa №29009/02-05-20 від 28.10.2020 року вбачається, що [PERSON] , з моменту отримання у спадок майна постійно працювала та мала відповідний дохід із заробітної плати. Проте, належних та допустимих доказів щодо спрямування всієї суми зароблених нею коштів і при цьому виключення інших необхідних і неминучих витрат для життєдіяльності позивача, на ремонт 4/5 частки будинковолодіння, що належить на праві особистої власності колишньому чоловіку відповідачу [PERSON] , та відповідно перетворення його з особистої власності в право спільної сумісної власності подружжя -позивачем суду не подано. Позивачем не доведено і сам факт проведення ремонту та перебудови будинку, а саме: утеплення будинку та штукатурення декоративною штукатуркою «короїд»; перепланування кімнат; повна заміна підлоги по будинку, демонтаж старої підлоги з дошок з подальшим бетонуванням підлоги та влаштуванням на підлозі ламінату; заміна усіх старих дерев`яних вікон на нові вікна з метало-пластикового профілю та інше. Допустимих письмових доказів щодо цієї обставини теж не було подано. Недоведеним виявилось й істотне збільшення у своїй вартості частки будинковолодіння, належного відповідачу. Адже за висновком судової оціночно-будівельної експертизи не вдалося порівняти вартість успадкованого [PERSON] на час складення свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 р. і на час розірвання шлюбу подружжям 01.06.2018 р. Суд також звертає увагу на те, що досліджуючи як письмовий доказ копію заключення Вінницького міського БТІ від 20.05.2012 р., подану до позовної заяви, встановлено невідповідність копії оригіналу цього ж заключення з матеріалів інвентаризаційної справи №2974 Вінницького міського БТІ на це будинковолодіння (а.с.181 інвентаризаційної справи). В примірнику заключення в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні номер та повна дата його складення, відсутні підписи начальника та бригадира. Натомість в копії заключення, поданій позивачем такі реквізити, присутні. Саме з цього заключення позивач визначила в позовних вимогах загальну площу будинку літ. «А», належного [PERSON] , 88,4 кв.м, тоді як в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 13.05.2003 р., житлова площа будинку зазначена 81,8 кв.м. Станом на травень 2003 року житлова площа частини будинку, яка належала спадкодавцю [PERSON] , становила 51,2 кв.м. Станом на 20.05.2012 року відповідно до заключення КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» житлова площа частини будинку, яка належить відповідачу відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не змінилась та складає 51,2 кв.м. Щодо господарських будівель та споруд, то вони побудовані до 2003 року, тобто в період до відкриття спадщини, коли власником частини будинку [ADDRESS] була [PERSON] , що підтверджується матеріалами Інвентаризаційної справи №2974, дослідженої в судовому засіданні. Положеннями статті 66 СК передбачено перетворення за певних умов правового режиму майна, яке належало одному з подружжя, із об`єкта права особистої власності в об`єкт права спільної сумісної власності. Підставою для цього є спільні грошові і (або) трудові затрати чоловіка і дружини або затрати другого з подружжя. Для виникнення права спільної сумісної власності майно, належне одному із подружжя, має істотно збільшитися у своїй вартості. Визнання права спільної сумісної власності на річ, яка належала одному з подружжя, не означає, що у разі спору, частки дружини та чоловіка мають бути рівними. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про те, що збільшення вартості 4/5 частки будинковолодіння [ADDRESS] , що складається з: будинку літ «А» з коридором 2-1, кухнею 2-2, кімнатами 2-3, 2-4, 2-5, санвузлом 2-6, загальною площею 88,4 кв.м, в тому числі житловою площею 51,2 кв.м, погребом «Д», сараями «Б», «Л», «К2», убиральнею «З», банею «М», гаражами «К», «К1», оглядовими ямами «о/я», «о/я1») відбулось не за рахунок грошових та трудових затрат [PERSON] . Відтак підстави для визнання цієї частки (4/5) спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] відсутні. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами першою та п`ятою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно частин\~ 1-3\~ст.\~83\~ЦПК України\~сторони та\~інші учасники\~справи подають\~докази у\~справі безпосередньо\~до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Кожна із сторін в справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. В ухвалі суду від 03.12.2020 р. було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі. Тобто, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В цій справі суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до\~частин 2\~і 3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~п.\~2,\~п.\~4,\~п.\~6,\~п.\~7\~ч.\~2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобов`язані: сприяти\~своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~об`єктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; подавати\~усі наявні\~у них\~докази в\~порядку та\~строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; виконувати\~процесуальні дії\~у встановлені\~законом або\~судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, та відповідачем у відзиві на позов, письмові докази в справі, висновок експертизи, та оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed