Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

У липні 2021 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 52 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу» та нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В обґрунтування позову посилалася на те, що за час роботи в Апараті Верховної Ради України без поширення дії ЗУ «Про державну службу» станом на день звернення до суду із позовом їй не виплаченго компенсацію за 52 календарних дні щорічної відпустки. Підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну осносну відпустку є звільнення особи з вказаної посади. Обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплат грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника -консультанта народного депутата України. Крім того, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із осносних державних соціальних гарантій працівників, така гарантія імперативно закріплена на законодавчому рівні в нормах ЗУ «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України, а відтак не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці. Також враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпутску в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та як наслідок не проведення повного розрахунку під час звільнення, можна дійти висновку, що наявні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Просить позов задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.07.2021 року вказану позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2021р. відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Відповідно до розпорядження № 121 від 02.05.2022р., цивільну справу №759/15873/ 21 в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями передано судді Петренко Н.О. у зв`язку з перебуванням судді Войтенко Ю.В. на лікарняному. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.05.2022р. вказану цивільну справу прийнято до провадження судді Петренко Н.О. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що заяви про зарахування на посаду помічника-консультанта народних депутатів України [PERSON] та [PERSON] [PERSON] писала саме на ім`я народних депутатів України, а народні депутатаи України в свою чергу, звернулися до керівника Апарату Верховної Ради України із відповідним поданням про зарахування [PERSON] на посаду свого помічника консультанта, у якому також визначили фіксований розмірі заробітної плати [PERSON] , тобто розпорядилися фондом заробітної плати. А також визначили строк на який зараховується на роботу [PERSON] та умови її роботи, з якими позивачка погодилася, про що писала у своїх заявах про зарахування на роботу. Припинення повноважень народних депутатів України [PERSON] , [PERSON] стало підставою для звільнення [PERSON] відповідно до ст. 4.5 Положення з дати припинення повноважень народних депутатів України з 27.11.2014р., з 29.08.2019р., 27.05.2020р. Вважає позов необгрунтованим та безпідставним. Позивач надала відповідь на відзив в якому зазначила, що висновки відповідача, які подані у відзивах спростовуються постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021р. у справі № 640/5046/21 за позовом [PERSON] до Апарату ВР України про зобов`язаня вчинити певні дії. Вказує, що за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відрусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. З системного аналізу законодавства вбачається підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади. Матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з 2013-2019р. приймалась на посаду та звільнялася із посади помічника-консультанта народного дупутата України відповідно до розпоряджень Апарату ВР України, тобто перебувала у трудових відносинах саме із Апаратом ВР України. Просить задовольнити позовні вимоги. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України від 07.07.2021 року № 2017/604 [PERSON] з 02.01.2013 по 03.02.2013р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 2,5 календарних дні щорічної основної відпустки. З 01 червня 2016 року по 29 серпня 2019 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання [PERSON] (патронатна служба). За вказаний період роботи не використано 29,5 календарних дні щорічної основної відпустки. З 25 вересня 2019 року по 27 травня 2020 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання [PERSON] (патронатна служба). За вказаний період роботи не використано 20 календарних днів щорічної основної відпустки. Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12. 2020р. зобов`язано Апарат Верховної Ради нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані 109,5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 04 лютого 2013 року по 27 листопада 2014 року та з 01 червня 2016 року по 29 серпня 2019 року за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України. Зобов`язано Апарат Верховної Ради нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку/а.с.27-37/. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021р. рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.09.021 р. у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити певні дії, скасовано в частині позовних вимог про зобов`язання Апарату Верховної Ради України здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану відпустку за період 01 червня 2016 року по 29 серпня 2019 рік та в цій частині позовних вимог закрито провадження. Як зазначено у вказаній постанові: «Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки". Спір щодо невиплати відповідачем грошової компенсації за невикористану відпустку у період 01 червня 2016 року по 29 серпня 2019 року не підлягає розгляду у порядку норм КАС, оскільки у цей період дія Закону України «Про державну службу» на позивача не розповсюджувалась. Такий спір підлягає розгляду у порядку норм ЦПК України, про що відповідно є судова практика Верховного Суду № 757/57336/16.» Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Як встановлено судом позивачем не використано з 02.01.2013р. по 03.02.2013р. - 2,5 календарних дні, з 01.06.2016р. по 29.08.2019р. - 29,5 календарних днів, з 25.09.2019р. по 27.05.2020р. - 20 календарних днів, а всього 52 календарні дні. (без поширення дії ЗУ «Про державну службу»). Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу належні їй суми за невикористану щорічну відпустку. Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону України «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці, тому суд дійшов висновку, що дії відповідача не відповідають вимогам закону, порушують трудові права та гарантії, які є складовими конституційного права на соціальний захист, що є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Таким чином, невиплата відповідачем позивачу грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення з ним повного розрахунку під час звільнення, порушує майнові права та інтереси позивача, а тому підлягають стягненню. Крім того, відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки позивачу невиплачено відповідачем компенсацію за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню. Апарат Верховної Ради України, як суб`єкт владних повноважень здійснює повноваження щодо нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку самостійно. Тобто, відповідач має здійснити відповідні нарахування, провести їх виплату, а особа, якій здійснено такі виплати, у випадку не згоди із їх сумою (розрахунком) не обмежена в реалізації захисту свого порушеного права в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, які є обгрутованими та доведеними. На підставі викладеного,

Outcome: approved