Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

У травні 2015 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] у якому позивач з урахуванням уточнень просила надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на багаторазові виїзди та оформлення документів для виїзду до тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим, до досягнення ним 16-ти річного віку, у супроводі матері та без супроводу батька [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що вона разом із сином проживає у м. Києві, однак має власне житло на території Автономної республіки Крим, яка на даний час є непідконтрольною територією України. Позивач вказує, що у неї існує необхідність виїзду до Автономної республіки Крим для догляду за хворим батьком та необхідністю в утриманні належного їй житла у відповідному стані. Під час виїзду з території України позивач планує взяти свого сина з собою. Відповідач відмовляється надати згоду на виїзд сина, хоча раніше вже надавав такий дозвіл на виїзд дитини за кордон. Відповідач ухиляється від спілкування з сином та не цікавиться його життям. На думку позивача відповідач не діє в інтересах сина та фактично перешкоджає позивачу у можливості вільно переміщатися з сином, в тому числі і на територію Автономної республіки Крим. Єдиним способом захистити право дитини на гармонійний, духовний, моральний розвиток є звернення до суду із цим позовом. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2018 року відкрито провадження у справі. Відповідач правом на надання відзиву на позов не скористався. У період з травня 2015 року до 23 лютого 2021 року справа перебувала у провадженні іншого складу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 24 лютого 2021 року для розгляду цієї справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Вивчивши матеріали справи судом встановлено таке. Позивач [PERSON] та [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу та є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (6 років), що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, копія якого наявна в матеріалах справи. Як зазначає позивач, відповідач не надає згоди на виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну Україні територію, тому вона змушена звернутися до суду із цим позовом. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі (абзац перший частини п`ятої статті 157 Сімейний кодекс України). Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я (абзац другий частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України). Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей (абзац третій частини п`ятої статті 157 сімейного кодексу України). У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків (абзац четвертий частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України). Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом (абзац п`ятий частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України). Водночас пунктом 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367, в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Пунктами 3, 4 Правил установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз наведених норм вказує на те, що виїзд особи, яка не досягла 16-ти років, здійснюється у супроводі обох батьків. У разі супроводу лише одним із батьків, інший із батьків має надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини. При цьому виїзд дитини можливий з метою, визначеною статтею 157 Сімейного кодексу України, та на чітко визначений період (із зазначенням дати виїзду та повернення на територію України). У разі ненадання одним із батьків дозволу на вихзд дитини, інший із батьків має право звернутися до суду із відповідним позовом. Частина шоста статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Таких висновкій дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина четверта статті 12 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди та супроводу батька на багаторазові поїздки до Автономної республіки Крим до досягнення дитиною 16-ти років. При цьому дату початку та кінця кожної поїздки позивач не вказує. Необхідність виїзду дитини до Автономної республіки Крим позивач обґрунтовує наявністю у неї на цій території власного житла та необхідністю догляду на батьком інвалідом. Зміст позовних вимог та його обґрунтування вказує на те, що позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини для постійного місця проживання до Автономної республіки Крим до досягнення сином 16-ти років (тобто наступні десять років) у зв`язку із наявністю у позивача, як матері дитини, необхідності вирішувати побутові питання на цій території. У своєму позові позивач посилається на те, що виїзд дитини на території Автономної республіки Крим відповідатиме інтересам дитини та є способом забезпечення її гармонійного розвитку. Однак позивачем не зазначено конкретну мету виїзду дитини (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини тощо) як це передбачено статтею 157 Сімейного кодексу України. Відтак, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну територію України, відповідатиме найвищим інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, та зважаючи на те, що чинним законодавством України не передбачена можливість надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання на тимчасово непідконтрольну територію України, позовні вимоги, заявлені у цій справі не можуть бути задоволені. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та необхідність відмовити у його задоволенні. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed