Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

У червні 2022 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтований тим, що 10 вересня 2010 р. сторони даної справи зареєстрували шлюб, у якому [INFO] у них народилась спільна дитина [PERSON] . Наприкінці 2021 р. відповідач залишила спільне місце проживання та переїхала до м. Іллінці, де проживає станом на поточний момент, у зв`язку із чим фактичні шлюбні стосунки між сторонами справи припиненні. На даний час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, не підтримують жодних подружніх стосунків, спільна дитина [PERSON] [INFO] проживає із позивачем та його батьками, у зв`язку із зазначеним останній просить суд ухвалити рішення про задоволення позову із залишенням сина проживати разом із ним, після розірвання шлюбу. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області 07 червня 2022 р. зазначена позовна заява залишена без руху із наданням позивачу строку для усунення недоліків зазначеної заяви по суті, а саме надання суду належних доказів сплати судового збору та доручення оригіналу свідоцтва про шлюб. 16 червня 2022 р. до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви із долученою банківською квитанцією про сплату судового збору у належному розмірі. При цьому позивач повідомив, що оригінал свідоцтва про шлюб він надати не може із об`єктивних причин, оскільки зазначений документ перебуває у відповідача. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області 16 червня 2022 р. постановлено відкрити провадження у даній справі, розгляд якої проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав відповідачу на надання у визначені строки відзиву на позов. 21 червня 2022 р. до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову, у змісті якої остання зазначає, що не заперечує проти задоволення судом позовної вимоги про розірвання шлюбу та надає свою згоду на те, що їх спільний малолітній син [PERSON] [INFO] після розірвання шлюбу залишиться проживати разом із позивачем Крім того, даною заявою відповідачем суду наданий оригінал свідоцтва про шлюб. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем. У відповідності до абзацу 3 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Сторони в судове засідання не викликались, так як справа розглядається в порядку визначеному статтею 274 ЦПК України, а саме у письмову провадженні за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) за наявними у справі матеріалами. За таких обставин, суд на підставі положень статей 178, 279 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів. Судом установлено наступні фактичні обставини, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України. 10 вересня 2010 р. між сторонами укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області зроблено відповідний актовий запис за № 2122 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народилась спільна дитина - [PERSON] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області зроблено відповідний актовий запис за № 1534 та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11.05.2019 р. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене та безумовне визнання відповідачем позовних вимог, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сімейні стосунки між сторонами не склалися, сім`я розпалась через втрату взаєморозуміння та різних поглядів на життя, сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (стаття 55 СК України). Згідно положень частин третьої, четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом частини другої статті 104, статті 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною другою статті 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими та суперечитимуть інтересам подружжя, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони не бажають та наміру на вчинення зазначених дій не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. В свою чергу, як встановив суд, на час розгляду справи сторони проживають окремо, малолітній син сторін даної справи - [PERSON] [INFO] проживає разом із позивачем та його батьками. Суд зазначає, що саме таку вимогу позивач зазначив в позовній заяві про розірвання шлюбу - про залишення на проживання малолітнього сина із ним, тобто, вимогу про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини позивач не заявляв. Проживання дитини із батьком не позбавляє матір приймати участь у вихованні та розвитку дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Положеннями частин другої, четвертої статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з частиною першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до статті 19 СК України під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічний правовий висновок наведений Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 15 січня 2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 р. у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21). У відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом встановлено, що між сторонами на момент розгляду справи спір щодо місця проживання дитини відсутній, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував, у зв`язку із чим суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з батьком. У відповідності до змісту частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.) грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved