Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 01.09.2020 року з позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначається, що між [PERSON] та [PERSON] 26.05.2017 року був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала в борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 8\~000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 26 травня 2018 року. Факт передачі грошей та їх отримання позичальником підтверджується розпискою складеною [PERSON] 26.05.2017 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання з повернення грошових коштів у встановлений договором строк, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення грошових коштів з відповідача за договором позики від 26.05.2017 року в розмірі 8\~000 доларів США та вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.09.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.11.2020 року представником позивача було подано уточнену позовну заяву в якій просить суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 8\~000 доларів США та 3% річних у розмірі 589,15 доларів США за період із 01 червня 2018 року по 12 листопада 2020 року, а також було додатково сплачено судовий збір у розмірі 165,61 грн. за збільшення позовних вимог. Ухвалою Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~15.03.2021\~року клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу та на вирішення експерта поставлено наступне питання: Визначити чи виконано підпис на борговій розписці від 26.05.2017 року [PERSON] чи іншою особою? 22.02.2022 року до суду від Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) надійшли матеріали даної справи разом із висновком експерта. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.05.2022 року поновлено провадження у даній справі. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі відповідно до уточнених позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд, зважаючи на належне сповіщення сторін, на підставі ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності позивача та відповідачів, сповіщених належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 26.05.2017 року був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала в борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 8\~000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 26 травня 2018 року. Факт передачі грошових коштів від позикодавця та їх отримання позичальником підтверджується розпискою складеною [PERSON] 26.05.2017 року. Відповідно до Висновку експерта №21-6441 судово-почеркознавчої експертизи, складеного 04.02.2022 року, підпис від імені [PERSON] у «борговій розписці від 26.05.2017 року» на суму 8\~000 тисяч доларів США, розміщений нижче рукописного тексту ліворуч від запису «26.05.2017», виконаний самим [PERSON] . Позикодавець належним чином виконав взятий на себе обов`язок з передачі грошових коштів, доказів спростування відповідачем суду не надано. Як зазначив позивач, у встановлений сторонами строк (до 26 травня 2018 року) відповідач суму позики у розмірі 8\~000 доларів США не повернув. Відповідно до ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Суд вбачає, що зобов`язання за договором позики від 26.05.2017 року відповідачем належним чином та у повному обсязі не виконані. Належними та допустимими доказами відповідачем це не спростовано.\~ Відповідно до ч.1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором. Згідно ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не мстить. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України відсутня; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.\~1048\~ЦК України належним виконання зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішенні про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Судувід16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року справі № 373/2054/16-ц. Таким чином позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики від 26.05.2017 року, передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання у цілому не виконав та в добровільному порядку борг не повернув. Тому, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] позичених коштів у розмірі 8 000 дол. США. згідно розписки від 26.05.2017 року та задовольняє їх.\~\~ Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.\~Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У даному випадку, прострочене зобов`язання визначене у розмірі 8\~000 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 8\~000 доларів США. Період, за який позивач просить стягнути з відповідача 3% річних, складає з 01 червня 2018 року по 12 листопада 2020 року у розмірі 589,15 доларів США. Виходячи з положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПКУкраїни\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Отже, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовані відповідачем, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2 191,20 грн, що підтверджується квитанцією №ПН2631 від 26.08.2020 року та 165,61 грн., що підтверджується квитанцією №52591822 від 10.11.2020 року. Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, судовий збір у сумі 2\~356,81 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved