Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 09.01.2019 року по 30.07.2021 року він працював на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», був звільнений за ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. Заборгованість по заробітній платі та іншим платежам складає 125004,89 грн. після утримання обов`язкових податків та зборів. Його середньоденний заробіток складає 1261,07 грн. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 31.08.2021 року по 15.02.2022 року, а саме по день звернення до суду. За період з 31.08.2021 року по 15.02.2022 року кількість робочих днів становила 122, тобто за цей період потрібно стягнути з відповідача на його користь середній заробіток в розмірі 153850,54 грн. з розрахунку 122 робочих дня х 1261,07 грн. Враховуючи розмір заборгованості невиплаченої відповідачем в день його звільнення заробітної плати 125004,89 грн. та важкий матеріальний стан відповідача, вважає справедливим та доцільним стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 125000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 125004,89 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.08.2021 року по 15.02.2022 в розмірі 125000 грн. Представник відповідача надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що позивачу в якості сум, що підлягають при звільненні було нараховано: за 12.2019 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 687,88 грн., за 01.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 9744,28 грн., за 02.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 9125,09 грн., за 03.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 11767,89 грн., за 04.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 16357,40 грн., за 04.2021 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 11574,75 грн., за 05.2021 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 7130,69 грн., за 07.2021 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 58916,91 грн., що разом становить 125004,89 грн. Довідки видані ними позивачу в якості доказу невиплати заробітної плати свідчать лише про нараховані розміри заробітної плати та не несуть в собі будь-якого доказового значення щодо їх виплати чи невиплати. Будь-яких інших доказів на підтвердження невиплати заробітної плати позивач не надав. В день звільнення 30.07.2021 року позивач не працював, отримав трудову книжку, в наказі про звільнення вимог про остаточний розрахунок не зазначено, тобто позивач фактично погодився з проведенням відповідачем остаточного розрахунку заборгованості по заробітній платі на розсуд відповідача. Після звільнення позивач до відповідача з вимогою про здійснення розрахунку також не звертався. Звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем усіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. 30.05.2022 року через електронну пошту судом надіслано відповідачу копію позовної заяви та доданих до неї документів. За таких обставин, відповідач вважає, що період затримки розрахунку при звільненні, слід вважати з наступного дня отримання відповідачем позовної заяви, а саме 31.05.2022 року. Середньоденний заробіток позивача складає 1261,07 грн. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц (провадження № 61-7694зпв 18), в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14- 623цс18), в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те. з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідач вважає доцільним зменшення стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, що позовні вимоги за затримку розрахунку при звільненні не відображають дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. З огляду на викладене, враховуючи зміст вимог позивача, який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в той час як право цієї вимоги у позивача виникло лише з 31.05.2021 року (з наступного дня після отримання відповідачем позовної заяви), тому вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими в частині періоду стягнення середнього заробітку. Право суду на зменшення розміру за затримку розрахунку при звільненні , передбаченого статтею 117 КЗпП України, є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Право повинно насолоджуватися справедливістю, прагнути до досконалості. Відповідач просить суд врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності (див. додаток про тяжке фінансове становище підприємства, де чистий фінансовий результат «прибуток» «-», про що зазначено в звітах про фінансові результати за 2020 рік та 2021 рік), та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності (з урахуванням спірної суми, на яку мається право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком), що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тому просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 09.01.2019 року по 30.07.2021 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював гірником очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 8-13). Згідно довідки відповідача від 24.12.2021 року, заборгованість по заробітній платі позивача після утримання обов`язкових з податків та зборів складає: за 12.2019 року - 387,88 грн., за 01.2020 року - 9744,28 грн., за 02.2020 року - 9125,09 грн., за 03.2020 року - 11767,89 грн., 04.2020 року - 16357,40 грн., за квітень 2021 рік - 11574,75 грн., за травень 2021 року - 7130,69 грн., за липень 2021 року - 58916,91 грн., що разом становить 125004,89 грн.(а.с.14). Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 1261,07 грн. (а.с.15) Згідно довідки про відмітки таб.№1438 [PERSON] , в день звільнення 26.08.2021 року позивач не працював. 31 серпня 2021 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про виплату належних йому сум при звільненні, що підтверджується фіскальним чеком від 31.08.2021 року (а.с.16, 19). Відповідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, оскільки відповідачем на теперішній час не виплачена позивачу заробітна плата в повному обсязі та інші належні при звільненні суми, вони підлягають примусовому стягненню з відповідача. Судом встановлено, що відповідачем позивачу не в повному обсязі сплачена заробітна плата: за грудень 2019 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 687,88 грн., за січень 2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 9744,28 грн., за лютий 2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 9125,09 грн., за березень 2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 11767,89 грн., за квітень 2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 16357,40 грн., за квітень 2021 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 11574,75 грн., за травень 2021 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 7130,69 грн., за липень 2021 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 58916,91 грн., що разом становить 125004,89 грн. і є заборгованістю перед позивачем. Таким чином, оскільки відповідачем повний розрахунок з позивачем станом на дату ухвалення судового рішення не було проведено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 125004,89 грн. Також, враховуючи, що відповідачем повний розрахунок з позивачем при звільненні не було проведено, тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2021 (наступний день після пред`явлення вимоги про виплату) по 15.02.2022 року (день звернення до суду з позовними вимогами) становить 152589,47 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), виходячи із розрахунку: 1261,07 грн. х 121 робочих днів за період з 01.09.2021 по 15.02.2022. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тому, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (станом на час звільнення 125004,89 грн.), період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та інші обставини справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 01.09.2021 по 15.02.2022 в сумі 125000,00 грн., в межах позовних вимог заявлених позивачем. Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволенню позову та зменшення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1250,00 грн. за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1250,00 грн. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1250,05 грн. за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від вказаних витрат при подачі позову до суду. На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved