Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його мати - [PERSON] 18 травня 2021 року ним було набуто у власність в порядку спадкування за законом після смерті матері квартиру [ADDRESS] , та зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В зазначеній квартирі зареєстрований та проживає відповідач [PERSON] . Відповідач ніколи не був членом родини ні позивача, ні [PERSON] , та на час прийняття спадщини не звертався до державної нотаріальної контори з заявою про вступ у спадщину після смерті [PERSON] . Стосовно реєстрації відповідача у зазначеній квартирі зазначає, що він був співмешканцем [PERSON] та не мав жодного відношення до квартири, оскільки не є власником або членом сім`ї власника, не брав участі в утриманні житла, не сплачував комунальні платежі. Зазначає, що сам відповідач пояснював, що просив [PERSON] зареєструвати його тимчасово для вирішення житлового питання, і після смерті [PERSON] обіцяв виписатися, але не зробив цього. За вказаною адресою утворився борг за комунальними платежами у розмірі 75\~471,74 грн. Зазначає, що за договором дарування відповідач був власником 1/10 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та навмисно позбувся вказаного права власності шляхом дарування [PERSON] своєї частини з метою позбутись права власності на вказаний будинок. Оскільки проживання та реєстрація відповідача у зазначеній квартирі позивача унеможливлює вільне користування та розпорядження належним йому майном у нього виникла необхідність усунути перешкоди в користуванні майном у судовому порядку. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив усунути йому перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації та виселення відповідача з квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 21 грудня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження у справі. Представником позивача було подано клопотання, в якому вона зазначила, що позивач підтримує позовні вимоги, просила розгляд справи проводити без участі позивача та без її участі, а позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 54, 100), а також від відповідача надходила заява про ознайомлення з матеріалами справи, однак відомості про ознайомлення в матеріалах справи відсутні, заперечень проти позову суду не представив, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не надав. У зв`язку із зазначеним суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів із винесенням заочного рішення. 15 червня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є мати - [PERSON] та батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , повторно виданим Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 10 жовтня 2008 року, про що зроблено відповідний актовий запис №88 (а. с. 14). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , та отримав у спадщину квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 18 травня 2021 року державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., зареєстрованому в реєстрі за № 5-157 (а с. 12). Також матеріали справи містять витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №257063892 від 18 травня 2021 року, з якого вбачається, що право власності було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 5-157, виданого 18 травня 2021 року П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою (а. с. 13). Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 03 червня 2021 року відділом обліку та проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: [ADDRESS] з 02 вересня 2008 року також зареєстрований [PERSON] з приміткою в графі родинні стосунки «не встановлено» (а .с. 10). Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із приписами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом вказаної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. В сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд у постанові від 10.12.2021 року у справі № 372/808/19 сформував правовий висновок, що власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Стосовно позовної вимоги щодо зняття з реєстрації суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), і така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Стосовно вимоги щодо виселення суд зазначає наступне. В п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК УРСР, не проживає разом з ним та не веде спільне господарство. Також у суду вістуні докази того, що відповідач був членом сім`ї попереднього власника житла. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Разом з тим, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, про що зазначив Касаційний цивільний суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19). У позові [PERSON] , як новий власник спірної квартири, просив позбавити відповідача права користування жилим приміщенням, усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом примусового виселення без надання іншого житлового приміщення. Суд вважає, що не є підставою для виселення сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло внаслідок яких [PERSON] може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком, оскільки суду позивачем не наданого жодного доказу про існування у нього іншого житла. Зі справи вбачається, що [PERSON] набув право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки минулим власником та спадкодавцем - [PERSON] його було зареєстровано за спірною адресою. Відповідач був з вересня 2008 року зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме частині 1 статті 2 ЦПК України, згідно якого завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Після смерті [PERSON] та спадкування за законом позивачем після її смерті квартири, тобто переходу права власності на квартиру до позивача, право власності [PERSON] на квартиру припинилося, але на момент набуття права власності на квартиру позивачем, відповідач був зареєстрований та проживав, і фактично проживає у квартирі на час розгляду справи. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР, але позивачем у своїй позовній заяві таких підстав не зазначено. Необхідно зазначити, що [PERSON] не може вважатись таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, оскільки він у визначеному законом порядку був зареєстрований, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні. Оскільки позивач, оформлюючи право власності на спадкове майно, знав про проживання в ньому відповідача, який, ймовірно, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення в такому випадку відповідача без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР). Позивач у порушення вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надав належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про наявність будь-яких перешкод з боку відповідача в користуванні та розпорядженні вищезазначеною квартирою, які повинні бути усунені в обраний ним спосіб - шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації. Зокрема, позивач не надав доказів вчинення ним дій, які унеможливлюють чи утруднюють його користування та розпорядження квартирою, не зазначив належних обставин в обґрунтування правових підстав для його виселення. Фактично позиція позивача зводиться до того, що відповідач перешкоджає йому в здійсненні права власності самим своїм проживанням та реєстрацією в квартирі. Однак, на думку суду, саме по собі проживання особи в житлі та реєстрація в ньому не свідчить про наявність у власника житла будь-яких перешкод в реалізації повноважень власника. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Крім того, не є підставою для припинення права користування житлом та виселення сам факт переходу права власності на нього до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Також позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги отримані [PERSON] за фактичне користування спірним майном - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача у зв`язку з чим в задоволенні її позову слід відмовити повністю. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed