Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Позивач Публічне Акціонерне товариство комерційний банк «УкргазБанк» звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить виселити без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації місця проживання в будинку [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача понесені судові витрати в сумі 2270 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 08.04.2010 з [PERSON] на користь АБ «УКРГАЗБАНК» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №507 к-ф від 16.05.2008 року в розмірі 55137,41 дол. США, а також звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею 127,3 кв. м та земельну ділянку площею 0,41 га, на якій знаходиться будинок за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Однак, як вказує позивач, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не виконується через те, що [PERSON] після укладення договору іпотеки зареєстрував у житловому будинку, що є предметом іпотеки, своїх дітей та дружину, і на даний час мешканці будинку не звільняють житловий будинок добровільно, що і стало підставою для звернення до суду. Відповідач в установлений законом строк подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказав, що позов поданий після спливу позовної давності, що є окремою підставою для відмови в позові. Крім того, вказав, що згідно вимог чинного законодавства неповнолітні діти, що зареєстровані та проживають в іпотечному житловому будинку, перебувають під особливим захистом держави, про що також обізнаний позивач, і їхнє виселення без надання іншого житла є неможливим. При цьому син відповідача - [PERSON] є інвалідом дитинства. Також зазначив, що на даний час законом встановлено мораторій на предмет іпотеки, яким є житло, придбане споживачем за кредитом, наданим банком в іноземній валюті і використовується останнім, як місце постійного проживання, та іншого житла на праві власності немає, що, в свою чергу, не звільняє від виконання зобов`язання, а відстрочує виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений, надав суду заяву, у якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та розглянути справу у його відсутність та відсутність відповідача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином була повідомлена, надала суду заяву, у якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог та розглянути справу у її відсутність. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі матеріали справи вважає, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16.05.2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №507 к-ф без оформлення заставної , згідно умов якого іпотекодавець зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 14.05.2038 року повернути кредит у розмірі 54000 доларів США, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,3 % річних та штрафні санкції у розмірі та випадках, передбачених кредитним та цим договорами (а.с.12-17). Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору, предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею 127,3 кв. м та земельна ділянка площею 0,41 га, на якій знаходиться будинок за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 08.04.2010 з [PERSON] на користь АБ «УКРГАЗБАНК» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №507 к-ф від 16.05.2008 року в розмірі 55137,41 дол. США, а також звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею 127,3 кв. м та земельну ділянку площею 0,41 га, на якій знаходиться будинок за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (а.с. 7-10). На момент передачі в іпотеку ВАТ АБ «Укргазбанк» вищевказаного житлового будинку у ньому не були зареєстровані малолітні та неповнолітні діти. Згідно довідки Чутівської селищної ради №1065 від 15.03.2021 ркоу за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність виселення без надання іншого житла та зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виконавчий комітет Чутівської селищної ради вважає недоцільним та таким, що порушує їхні права, виселення та зняття з реєстрації місця проживання у житловому будинку, що належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.87-92). Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку». За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Аналогічне за змістом положення містив також укладений між банком та [PERSON] іпотечний договір, згідно з пунктом 6.3. якого, звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всі мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, за рахунок кредитних коштів. У такому випадку при укладенні кредитного та іпотечного договорів позичальник та іпотекодавець усвідомлюють наслідки, які можуть настати при невиконанні або порушенні ними своїх зобов`язань за договорами, у вигляді виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла. Інше тлумачення наведених норм матеріального права відкриває позичальнику за кредитним договором та іпотекодавцю можливість недобросовісного здійснення своїх прав та порушення зобов`язань за вищевказаними договорами, оскільки за таких обставин буде знівельовано мету і сутність права іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу у спосіб, передбачений законом. Водночас Законом № 1304-VII запроваджений мораторій на предмет іпотеки, яким є житло, придбане споживачем за кредитом, наданим банком в іноземній валюті і використовується останнім, як місце постійного проживання, та іншого житла на праві власності немає. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Таким чином, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положення статті 109 ЖК Української РСР. Подібного за змістом правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 178/1056/15-ц (провадження №61-678св21). Крім того, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2021 року у справі №206/5355/18 зазначено, що: відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). На момент звернення з позовом до суду у червні 2021 року були чинними положення статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», якими визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Проте, 01 грудня 2021 року (окрім окремих положень) набрав чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», яким внесено зміни до вище зазначеного нормативно-правового акта, зокрема, виключено статті 6-7. Так, за змістом частини 1 статті 18 цього Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Крім того, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Відповідно до пунктів 2, 6 частини 1 статті 24 Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, заяви власника (співвласників) житла, інших осіб про смерть особи; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оцінюючи вказані норми права, суд дійшов висновку, що диспозиція статті 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» є аналогічною за своїм змістом з положеннями статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 (далі - Правила). Згідно із пунктом 26 вказаних Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Отже, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Ураховуючи, що [PERSON] є власником вищевказаного житлового будинку, вимоги позивача щодо примусового зняття його дружини та дітей з реєстрації у цьому будинку, суперечать наведеним вище нормам права. Суд вважає за необхідне зазначити, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина 2 статті 29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина 4 статті 29 ЦК України). Цьому кореспондує абзац 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні (у редакції, чинній на момент звернення із позовом до суду). Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (частина 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 41 Конституції України і статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З огляду на викладене, ураховуючи наведені норми права, позовні вимоги позивача у цій справі щодо зобов`язання зняти з реєстрації зареєстрованих осіб у житловому будинку, який є предметом іпотеки, є необґрунтованими та такими, що суперечать законодавству України. Доводи позивача, що відповідач всупереч умов зазначеного договору іпотеки, не повідомляв іпотекодержателя ПАТ АБ «Укргазбанк» про реєстрацію в предметі іпотеки вищевказаних осіб, та згоди на проведення вказаних дій не отримував, є безпідставними, оскільки у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №755/10564/18 суд касаційної інстанції указав, що факт реєстрації боржником в іпотечному майні неповнолітньої особи не впливає на встановлений порядок передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти. Щодо доводів позивача про неможливість виконати рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку із тим, що відповідач зареєстрував у житловому будинку дружину і неповнолітніх дітей, суд не приймає до уваги, оскільки процедура реалізації предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, передбачена Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, Порядком реалізації арештованого майна та іншими нормативно-правовими актами. Таким чином, позивач не позбавлений можливості захистити своє порушене право, внаслідок порушення умов договору іпотеки у спосіб, встановлений нормами законодавства України. Приймаючи до уваги установлені судом обставини, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» є незаконними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed