Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим будинком по [ADDRESS] , належного їй на праві власності. В судовому засіданні позов підтримала .Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] , який отримала в дар на підставі договору дарування. Відповідач [PERSON] її колишній чоловік, з яким вона розірвала шлюб в 1997 році і який в цьому будинку не проживає з цього ж року. Понад 10 років їй невідомо місце перебування відповідача, його особистих речей в будинку не має. Вона проживає в будинку з їх спільною з відповідачем донькою, яка є дитиною інвалідом з дитинства. Відповідач життям дитини не цікавиться, тому вона позбавила його батьківських прав. Витрат по утриманню будинку відповідач не несе, будинок для проживання не використовує. Також вона як власник будинку згоди йому на реєстрацію місця проживання за вказаною адресою в 2019 році не надавала, він зареєструвався в будинку незаконно. Вирішити це питання в добровільному порядку не можливо, так як місце його знаходження їй не відомо. Через реєстрацію відповідача в її будинку, у неї є труднощі в здійснені її права користування та розпорядження майном. Суду пояснила, що будинок є її особистою власністю, не є спільною сумісною власністю подружжя, раніше належав її батькам. Тому посилаючись на дані обставини, просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком по [ADDRESS] з січня 1997 року.. Представник третьої особи - Роздільнянської міської ради в судове засідання не з`явився. Надали суду заяву, в якій просили справу розглядати у їх відсутність. (а.с.28) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою про невручення відповідачу повідомлення, в зв`язку з тим, що відповідач за адресою реєстрації не проживає. Судова повістка надсилалась відповідачу в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 27.05.2004 року , реєстровий номер 1790. (а.с.6) Згідно довідки виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області від 08.02.2022 року в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані позивачк, а також відповідач [PERSON] - з 13.06.2019 року, який тривалий час не проживає в вказаному будинку (а.с.16) Факт не проживання [PERSON] за адресою реєстрації - в житловому будинку [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання за місцем реєстрації від 21.03.2022 року, складеного представниками Роздільнянської міської ради, згідно якого по зазначеній адресі відповідач зареєстрований, але не проживає. Рекомендовано звернутися до суду з питанням щодо зняття його з місця реєстрації. (а.с.12) В 1997 році [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] . (а.с.9) Також рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 16.04.2013 року за позовом [PERSON] відповідача [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] (а.с.27) Даний факт також підтвердили в судовому засіданні допитаня по справі свідки - [PERSON] та [PERSON] , зазначивши, що дійсно відповідач [PERSON] за адресою по [ADDRESS] не проживає вже тривалий час. В будинку проживає лише позивачка з донькою. Особистих речей, які б належали [PERSON] в будинку не має. Місце знаходження його їм не відомо. Дані свідки зазначили факт непроживання відповідача з з січня 1997 року.. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідкам достовірно відомо, що відповідач не проживає за адресою реєстрації. Позивач просить визнати відповідача втратившим право на користування житлом, так як він будинок для проживання не використовує, витрат по його утриманню не несе, а його реєстрація в будинку створює позивачу труднощі в розпорядженні та утриманні будинком. Дані правовідносини регулюються наступними нормами права. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК УРСР, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Суд, дослідивши по справі надані докази, встановивши зміст спірних правовідносин і відповідність заявлених вимог нормам права, прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] виходячи з наступного. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач по справі [PERSON] дійсно є одноособовим власником будинку по [ADDRESS] відповідно до наданих нею правовстановлюючих документів, зареєстрована у вказаному будинку і використовує даний будинок для проживання, несе при цьому витрати на його утримання. Оскільки позивач є власником вказаного житлового будинку, то відповідно має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю. Умови втрати права на користування житлом членами сім`ї власника житла, а також колишніми членами сім`ї власника викладені в ч.2 ст.405 ЦК України, і відповідно підставою для втрати прав на житло є відсутність членів сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Суд повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, прийшов до висновку, що дійсно вказана особа - відповідач по справі по місцю знаходження житла по [ADDRESS] відсутній без поважних причини понад один рік, витрат по утриманню будинку не несе. Про це свідчать і надані суду письмові докази позивача. Відповідачем по справі в ході її розгляду суду не надано жодних доказів, які б спростували вимоги позивача. Спроб вселитися примусово до будинку через суд відповідач не робив, доказів того, що існують перешкоди або поважні причини для його не проживання в будинку не доведено. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] втратив право на проживання в по [ADDRESS] , так як не використовує будинок для проживання більше одного року без поважних причин, витрат по його утриманню не несе, а тому суд вважає, що право на користування будинком відповідач [PERSON] втратив з січня 1997 року. Дане рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстрації за адресою [ADDRESS] , так як він втратив право на користування житлом в зв`язку з не проживанням тривалий час за місцем реєстрації. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача Оскільки позивач від сплти судового збору звільнена ( має інвалідність 2 групи) , судовий збір належить стгянути з відповідача на користь держави. На підставі ст.319,3 91, 405 Цивільного кодексу України, ст.9,71,72,150 Житлового кодексу України,

Outcome: approved