Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог вказує, що працював в АТ «Завод Маяк» з 23.02.2018 на посаді першого заступника генерального директора. 16.10.2019 відповідно до наказу №203-к позивача було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Проте позивач перебував на лікарняному з 16.10.2019 по 24.10.2019, що підтверджується відповідним лікарняним листком, 26.10.2019 року позивач повинен був приступити до роботи. Не погоджуючись із своїм звільненням, позивач звернувся до суду. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.02.2021 задоволено позов позивача, скасовано наказ №203-к від 16.10.2019 про звільнення [PERSON] з посади першого заступника генерального директора АТ «Завод Маяк»; стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 77 844,91 грн., а також судовий збір; позовні вимоги про поновлення на роботі залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 03.06.2021 скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03.02.2021 в частині вирішення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вказаної вимоги відмовлено, в іншій частині рішення залишено без змін. Листом №319 від 01.07.2021 АТ «Завод Маяк» повідомив позивача про скасування наказу №203-к від 16.10.2019 про звільнення [PERSON] з посади першого заступника генерального директора АТ «Завод Маяк» та про винесення наказу №46к від 03.06.2021 про звільнення [PERSON] з посади першого заступника генерального директора АТ «Завод Маяк» з 26.10.2019 за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнення з посади проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства та грубим порушенням його прав як працівника. Крім того, зазначив, що заборгованість по заробітній платі при звільненні з посади становить 77844,91 грн., проте на дату подання позову вказана сума виплачена не була. Також позивач вказує, що у зв`язку з непроведенням повного розрахунку у день звільнення відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з посади станом на дату ухвалення рішення в справі. Враховуючи викладене, позивач просить поновити його на роботі, визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 77844,91 грн., середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні з посади по день ухвалення рішення в справі, а також індексацію заробітної плати та інфляційні втрати та компенсацію за невикористану щорічну відпустку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, в матеріалах справи міститься відзив відповідача, в якому він заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що наказ №203-к від 16.10.2019 був скасований на підставі рішення суду, оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо скасування вказаного наказу внаслідок перебування позивача в день звільнення 16.10.2019 на лікарняному. Водночас позивачем не оскаржувались самі підстави для його звільнення, а саме акти про його відсутність на роботі, у зв`язку з чим 03.06.2021 відповідачем винесено наказ №46к про звільнення позивача з посади, оскільки на дату звільнення відповідачу не було відомо про перебування позивача на лікарняному, а стало відомо лише після звернення позивача до суду з позовом. Щодо вимог позивача про поновлення його на роботі представник вказував, що ухвалою суду закрито провадження в справі в цій частині позовних вимог. Крім того, позивач продемонстрував своє небажання виконувати посадові обов`язки, з вимогою внесення відповідних записів до трудової книжки до відповідача не звертався. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу було відмовлено рішенням суду, рішення набрало законної сили. Відмітив, що фактично, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.02.2021, яке постановою Київського апеляційного суду від 03.06.2021 було скасовано в частині позовних вимог, було змінено дату звільнення позивача з посади, у зв`язку із чим і було видано оскаржуваний наказ. Суд, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що у листопаді 2019 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив поновити його на посаді першого заступника генерального директора, скасувати наказ про його звільнення та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2019 справу було передано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 07.02.2020 було відкрито провадження по справі. 30.07.2020 позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просив скасувати наказ №203-к від 16.10.2019 про його звільнення з посади та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. 11.01.2021 позивач подав заяву, в якій просив закрити провадження по справі в частині вимог про поновлення на роботі. Протокольною ухвалою від 11.01.2021 провадження по справі в частині вказаних вимог було закрито. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.02.2021 позов було задоволено, скасовано наказ №203-к від 16.10.2019 про звільнення позивача з посади першого заступника генерального директора АТ «Завод «Маяк», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 77 844 грн. 91 коп. Позовні вимоги про поновлення на роботі було залишено без розгляду. Стягнуто з відповідача судовий збір на користь держави в сумі 840 грн. 80 коп. Як було встановлено судом, на час звільнення позивач перебував на лікарняному з 16.10.2019, тому наказ про звільнення є незаконним. Вказане рішення вмотивоване тим, що в день звільнення позивач перебував на лікарняному. Постановою Київського апеляційного суду від 03.06.2021 скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03.02.2021 в частині вирішення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вказаної вимоги відмовлено, в іншій частині рішення залишено без змін. Постанова набрала законної сили 03.06.2021. Ухвалюючи постанову, судом було встановлено, що позивач працював у відповідача на посаді першого заступника генерального директора з 23.02.2018 по 16.10.2019. Наказом №203-к від 16.10.2019 його було звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 30.07.2020, позивач не підтримував вимогу про поновлення на роботі та надав відомості про своє працевлаштування, згідно яких він працевлаштований на посаду директора департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць Державного підприємства «Інформаційні судові системи». При цьому на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, який насправді є заборгованістю по заробітній платі в розмірі 77 844 грн. 91 коп., яка існувала на день звільнення позивача. Разом з тим, такої позовної вимоги про стягнення заробітної плати позивач не заявляв. 30.07.2021 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати наказ про своє звільнення №46к від 03.06.2021, поновити його на роботі, внести у трудову книжку записи щодо скасування запису №11 від 16.10.2019 та про поновлення позивача на посаді, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 77844,91 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 418459,50 грн. на дату звернення до суду, а також індексацію заробітної плати, інфляційні втрати та компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Згідно положень ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позовна вимога щодо скасування наказу №46к від 03.06.2021 задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених вимог Крім того, позивач на даний час вже працевлаштований, що не заперечувалось стороною позивача в судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Суд зазначає, що вимога про поновлення позивача на роботі, як і вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вже розглядалася судами, та, як встановлено судом, протокольною ухвалою суду від 11.01.2021 у справі №761/44891/19 провадження у справі в частині вимог про поновлення позивача на роботі закрито, а постановою суду апеляційної інстанції, яка набрала законної сили, відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку. Враховуючи, що інші позовні вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку про залишення їх без задоволення. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Outcome: dismissed