Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника адвоката Куцоконь В.В звернулася до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Старосинявська багатопрофільна лікарня» Старосинявської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області про поновлення на роботі, зобов`язання надання відпустки та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1985 року була прийнята на посаду медичної сестри поліклініки у Старосинявській центральній районній лікарні, назву якої змінено на КНП «Старосинявська багатопрофільна лікарня» Старосинявської селищної ради, де працювала до 14 березня 2022 року. На підставі наказу головного лікаря підприємства від 14 березня 2022 року № 34/2022 вона була звільнена з роботи на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню дано роботи. Таке звільнення із роботи вважає незаконним та таким, що порушує її трудові права. Згідно висновку Хмельницької обласної МСЕК від 25.04.2016 року вона була визнана інвалідом ІІ групи безтерміново, а по висновку Комісії МСЕК від 10.03.2022 року їй встановлена І група інвалідності до 10.03.2022 року. Згідно обох висновків комісій їй протипоказана важка фізична праця, а по рекомендаціях комісії від 10.03.2022 року для відновлення працездатності вона потребує стороннього догляду. Позивач вказує, що до 11.03.2022 року їй був виданий листок непрацездатності, а 11.03.2022 року вона подала до адміністрації лікарні заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати терміном на 60 календарних днів відповідно до ст. 25 ЗУ «Про відпустки», однак 22.03.2022 року, вона, отримавши поштою свою трудову книжку, взнала про звільнення її з роботи на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, а за декілька днів після цього вона отримала лист про відмову у наданні їй відпустки. Не надавши відпустку без збереження заробітної плати, відповідачем було порушено вимоги ч.1 ст. 84 КЗпП України, відповідно до якої у випадках, передбачених ст. 25 «Про відпустки» працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати, зокрема згідно п. 7 вказаної статті в обов`язковому порядку працівникам із інвалідністю І та ІІ груп до 60 календарних днів щорічно. Окрім цього, позивач вказує, що відповідно до вимог ст.ст. 17,18 «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» передбачено гарантії забезпечення права на працю осіб із інвалідністю, а згідно ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення із підстав, зазначених у пунктах 1,2,6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Разом з тим, в порушення вказаних вимог висновок МСЕК із питань про те, чи перешкоджає стан здоров`я позивачки виконання нею професійних обов`язків, чи не загрожує це безпеці здоров`я і праці інших осіб, або чи не загрожує погіршенню здоров`я самої позивачки продовження нею її трудової діяльності, не витребовувався, як і не опрацьовувалось питання переведення її на іншу роботу. Позивач мала намір скористатись правом на реабілітаційну допомогу у відділенні санаторно-куротного закладу, як працівник та трудовим договором та застрахована особа, однак у зв`язку із звільненням з роботи позбавлена такої можливості. Крім цього, позивач зазначає, що у зв`язку із порушенням її трудових прав, ненаданням відпустки та незаконним звільненням їй заподіяна моральна шкода, оскільки незаконне звільнення та неможливість пройти курс реабілітації призвели до моральних страждань, які посилювались з огляду та стан її здоров`я, та вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, розмір моральної шкоди оцінює в сумі 10000 грн. Із вказаних підстав позивач просить поновити її на роботі на раніше займаній посаді з 14 березня 2022 року, зобов`язати відповідача надати їй відпустку без збереження заробітної плати на 60 календарних днів, як інваліду І групи, та стягнути 10000 грн. моральної шкоди. Ухвалою судді від 08\~квітня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме копії наказу про звільнення та копії особової справи. У строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем відзиву на позовну заяву не було подано. 05 травня 2022 року судовий розгляд справи відкладено у зв`язку із клопотанням представника відповідача та ненаданням відповідачем витребовуваних доказів, копію ухвали повторно направлено для виконання. У судовому засіданні представник позивача адвокат Куцоконь В.В. позов підтримав повністю з підстав, викладених позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та заперечив відносно задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що 11 березня 2022 року адміністрацією лікарні була отримана заява від позивачки [PERSON] про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, однак до заяви не було додано документів та в заяві не зазначено про наявність додатків, тому у наданні відпустки було відновлено. 14 березня 2022 року було отримано документи, а саме довідку МСЕК від 10 березня 2022 року та індивідуальну програму реабілітації інваліда від 10.03.2022 року та на підставі поданих документів комісією лікарні прийнято рішення про звільнення [PERSON] із займаної посади, оскільки відповідно до зазначених документів їй неможливо виконувати роботу сестри медичної маніпуляційного кабінету за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, про що складено акт комісії. Інші посади [PERSON] не пропонувались, так як такі посади за станом здоров`я [PERSON] у лікарні відсутні. На підставі акту комісії, із врахуванням довідки МСЕК від 10 березня 2022 року та індивідуальної програми реабілітації інваліда від 10.03.2022 року, у яких зазначено, що [PERSON] потребує стороннього догляду, видано наказ від 14.03.2022 року про звільнення з роботи [PERSON] на підставі\~п.2\~ст.\~40\~КЗпП України\~у зв`язку\~з виявленою\~невідповідністю працівника\~займаній посаді\~внаслідок стану\~здоров`я,\~який перешкоджає\~продовженню дано\~роботи.\~В день\~звільнення адміністрація\~лікарні звернулась\~із листом\~до МСКЕ\~про надання\~роз`яснень про\~умови праці,\~в яких\~може за\~станом здоров`я\~працювати [PERSON] ,\~однак відповідь\~не була\~отримана.\~Тому вважає,\~що звільнення\~позивача проведено\~із дотримання\~вимог трудового\~законодавства та\~позовні вимоги\~ [PERSON] \~є безпідставними.\~Після оголошеної\~перерви у\~судовому розгляді\~представник відповідача\~у судове\~засідання не\~з`явився,\~хоча про\~час і\~місце проведення\~судового засідання\~у справі\~ повідомлений\~судом належним\~чином,\~направивши суду\~клопотання про\~відкладення розгляду\~справи,\~однак жодних\~доказів щодо\~поважності причин\~неявки у\~судове засідання\~не надав,\~тому відповідно\~до вимог\~ч.3\~ст.223\~ЦПК України\~суд розглянув\~справу за\~відсутності представника\~відповідача.\~ Судом встановлено наступні обставини справи. Позивач [PERSON] з 01.08.1985 року працювала у Старосинявській районній лікарні на посаді медичної сестри поліклініки, з 06.12.2013 року на посаді медичної сестри процедурного кабінету поліклініки, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача [NUMBER] від 2.08.1983 року. Старосинявська центральна районна лікарня з 01.10.2019 року перейменована в КПН «Старосинявська центральна районна лікарня», підрозділ поліклініка перейменовано в підрозділ клініко-діагностичної поліклініки, а з 02.10.2021 року назву змінено на Комунальне некомерційне підприємство «Старосинявська багатопрофільна лікарня» Хмельницького району Хмельницької області, записи про що внесено до трудової книжки позивача. Згідно наказу головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Старосинявська багатопрофільна лікарня» Хмельницького району Хмельницької області № 34/2022-нк від 14 березня 2022 року «Про звільнення [PERSON] » звільнено з роботи 14.03.2022 року сестру медичну маніпуляційну процедурного кабінету клініко-діагностичної поліклініки [PERSON] у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, п.2 ст.40 КЗпП України. У п.3 наказу зазначено, що відпустка без збереження заробітної плати при звільненні працівника в обов`язковому порядку не передбачена. Як вбачається із даного наказу, підставою його видачі є довідка до акта огляду МСЕК 12ААВ№777574 від 10.03.2022 року, витяг із індивідуальної програми реабілітації інваліда № 83 від 10.03.2022 року. Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААВ №777574 від 10.03.2022 року [PERSON] , 1965 року народження, встановлена перша Б група інвалідності, причина інвалідності захворювання з дитинства, на строк до 01.04.2023 року, висновок про умови та характер праці протипоказанання важкої фізичної праці, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності потребує стороннього догляду. Відповідно до акта огляду МСЕК серії АВ №0720943 від 26.04.2016 року [PERSON] , 1965 року народження, встановлена друга група інвалідності, причина інвалідності захворювання з дитинства, безтерміново, висновок про умови та характер праці протипоказанання важкої фізичної праці, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності не зазначені. Як слідує із акту комісії КПН «Старосинявська БЛ» про звільнення [PERSON] № 1 від 14.03.2022 року, головним лікарем [PERSON] , інспектором із кадрів [PERSON] , старшою медичною сестрою [PERSON] складено даний акт про те, що відповідно до отриманих документів від 14.03.2022 року від [PERSON] , а саме довідки МСЕК 12ААВ№777574 від 10.03.2022 року та індивідуальної програми реабілітації інваліда № 83 від 10.03.2022 року, [PERSON] неможливо виконувати роботу сестри медичної маніпуляційної процедурного кабінету за станом її здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Інші посади для виконання роботи за станом здоров`я [PERSON] у КПН «Старосинявська БЛ» відсутні. У зв`язку з вищенаведеним комісією прийнято рішення звільнити [PERSON] із займаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. Також судом встановлено, що 11.03.2022 року позивач [PERSON] подала головному лікарю КПН «Старосинявська БЛ» заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 60 календарних днів відповідно до ст.25 Закону України «Про відпустки» з 11 березня 2022 року. Листом відповідача №124 від 11.03.2022 року адміністрація лікарні повідомила [PERSON] , що для надання відпустки без збереження заробітної плати нею не подано документів, які б підтверджували обставини за якими б ця відпустка могла надаватись, тому в наданні такої відпустки до ст.25 Закону України «Про відпустки» їй відмовлено. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є чоловіком позивачки, суду показав, що у вересня 2021 року його дружина захворіла на інсульт та перебувала на лікуванні, згідно рекомендацій спеціалістів вони мали намір отримати путівку через Фонд соціального страхування для реабілітації у санаторно куротному закладі, однак дружину позбавили цієї можливості, так як з роботи звільнили. 11 березня 2022 року він особисто заніс до адміністрації лікарні заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, а також в цей же день надав лікарні довідку МСЕК від 10 березня 2022 року та програму реабілітації інваліда, з яких були зроблені копії. 14 березня 2022 року він документів дружини не надавав до лікарні, а йому лише повідомила, що дружина уже звільнена з роботи. Дізнавшись про звільнення з роботи дружина отримала стрес та стан її здоров`я погіршився. Також свідок вказав, що до заяви від 11 березня 2022 року, як додаток не були зазначені документи щодо інвалідності, оскільки ці обставини були відомі лікарні, а до того ж у дружини була встановлена безтерміново друга група інвалідності, що також надає право на отримання відпустки, та така відпустка їй надавалась у лютому 2022 року. Дослідивши матеріали\~справи,\~всебічно і\~повно з`ясувавши\~всі фактичні\~обставини,\~на яких\~ґрунтуються доводи\~позивача та\~заперечення представника\~відповідача,\~об`єктивно\~оцінивши доказинаявні у справі докази у їх сукупності,\~суд приходить\~до переконання,\~що позов\~підлягаєдо часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 43 Конституції України\~громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до положень ст.21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У відповідності до п.2\~ст.40 КЗпП України\~\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи. Частина 2 цієї статті передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Таким чином, нормативне тлумачення наведених положень КЗпП дає дійти висновку, що підставою для звільнення працівника за пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності за даною професією чи посадою. У постанові по справі № 521/17982/16-ц від 20.12.2018 року Верховний Суд зазначив, що невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я може бути підставою для звільнення за наявності повної або частково постійної працездатності. Про невідповідність працівника роботі може свідчити висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована робота інша, ніж він виконує. Підставою для звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП є також медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров`я працівника, зобов`язаного відповідно до законодавства проходити медичні огляди. Отже, доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. Однак, висновку МСЕК про неможливість [PERSON] за станом здоров`я виконувати роботу за своєю посадою не було отримано. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення [PERSON] є довідка від 10.03.2022 року 12ААВ№777574 до акту огляду медико-соціальної експертної комісії про встановлення І Б групи інвалідності по причині захворювання з дитинства, у п.12 якого (висновок про умови та характер праці) зазначено: «протипоказання важкої фізичної праці», а у п. 13 (рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності ) «потребує стороннього догляду». Однак, в даному документі відсутні відомості про невідповідність працівника [PERSON] займаній посаді чи виконуваній роботі за станом здоров`я, не підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи та що така робота протипоказана за станом здоров`я або небезпечна для членів трудового колективу чи громадян, яких вона обслуговує. Також судом встановлено, що відповідачем не було запропоновано [PERSON] переведення на іншу роботу, не з`ясовано її згоди на переведення та взагалі не попереджено про звільнення, а також відповідачем не надано належних доказів відсутності на підприємстві посади, яку можливо було б запропонувати позивачу. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда [PERSON] № 83 від 10.03.2022 року, яка також була підставою звільнення, відомості про невідповідність працівника [PERSON] займаній посаді чи виконуваній роботі за станом здоров`я не зазначені, у розділі соціальна та побутова реабілітація вказано про потребу у сторонньому догляді. Приписами ст.5 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», передбачено, що порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності особи з інвалідністю. Види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями. Згідно з ч.3 ст.23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності. Згідно з ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю. Отже, звільнення особи з інвалідністю з ініціативи адміністрації без отримання висновку медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю не допускається. Окрім цього, відповідно до вимог ч.1 ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених\~статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку, зокрема, п.7) особам з інвалідністю I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно. Таким чином, виявлення бажання працівником, який є особою із інвалідністю I та II групи, отримати відпустку без збереження заробітної плати та подання відповідної заяви керівнику є безумовною підставою для надання відпустки, яка відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про відпустки» надається в обов`язковому порядку. Як встановлено судом, 11.03.2022 року позивач [PERSON] подала головному лікарю КПН «Старосинявська БЛ» заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 60 календарних днів відповідно до ст.25 Закону України «Про відпустки» з 11 березня 2022 року. Таким чином, [PERSON] виявила бажання скористатись правом на відпустку без збереження заробітної плати, яка надається в обов`язковому порядку в силу вимог ст.84 КЗпП України, ст.25 Закону України «Про відпустки». При цьому, суд не погоджується із доводами відповідача про те, що позивачем [PERSON] для надання відпустки без збереження заробітної плати не подано документів, які б підтверджували право на відпустку, оскільки [PERSON] надала такі документи, до того ж їй була встановлена ІІ група інвалідності з 25.04.2016 року безтерміново, що також надає право на надання відпустки без збереження заробітної плати, та ці обставини були відомі роботодавцю, що підтверджується матеріалами копії особової справи працівника [PERSON] , копією наказу №5/2022-нв від 24.01.2022 року про надання їй відпустки за інвалідність ІІ групи в період з 10.02.2022 року по 27.02.2022 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 р. у справі №487/8206/18 сформульовано висновок щодо правильного застосування положень трудового законодавства щодо подібних правовідносин у контексті обов`язковості для працівника дочекатися наказу роботодавця про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі п.3 ст. 25 ЗУ «Про відпустки» для можливості скористатися цією соціальною гарантією. Так, Велика Палата ВС зазначила, що право на отримання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною вважається реалізованим із моменту подання працівником належним чином оформленої заяви з долученими до неї відповідними підтвердними документами, а тому незаконним є звільнення працівника, який належним чином подав таку заяву, тобто повідомив роботодавця про волевиявлення щодо отримання відпустки. За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] реалізувала своє право на отримання відпустки без збереження заробітної плати, яка надається в обов`язковому порядку, шляхом подання відповідної заяви керівнику, та така відпустка позивачці повинна бути надана безумовно, виходячи з вимог ч.3\~ст.40 КЗпП України\~про те, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період перебування працівника у відпустці, суд приходить до переконання, що звільнення [PERSON] було здійснено без законної на те підстави. Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України\~\~моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На переконання суду, незаконним звільненням з роботи позивачу завдана моральна шкода, тому врахувавши характер і тривалість порушення законних прав [PERSON] , глибину моральних страждань, які потребують від нього додаткових зусиль для організації її життя, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди слід визначити в сумі 1000 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про\~наявність підстав для задоволення\~позовних вимог [PERSON] в частині поновлення позивача на посаді медичної сестри маніпуляційнї процедурного кабінету клініко-діагностичної поліклініки Комунального некомерційного підприємства «Старосинявська багатопрофільна лікарня» Хмельницького району Хмельницької області з 14 березня 2022 року та стягнення моральної шкоди в сумі 1000 грн. Щодо позовної вимоги про зобов`язати відповідача надати [PERSON] відпустку без збереження заробітної плати на 60 календарних днів, то суд зазначає, що підставою для надання працівникові, який є особою із інвалідністю I та II групи, відпустки без збереження заробітної плати відповідно до ст.25 Закону України «Про відпустки» є виявлення бажання шляхом подання відповідної заяви керівнику, що є безумовною підставою для надання відпустки. Водночас, як слідує з матеріалів справи, заява позивача [PERSON] про надання відпустки від 11 березня 2022 року була реалізована та їй було неправомірно відмовлено у наданні відпустки, тому не може бути предметом повторного розгляду, а суд не може перебирати на себе функції роботодавця, відтак вимога про зобов`язання відповідача надати відпустку без збереження заробітної плати на підставі уже розглянутої заяви від 11.03.2022 року є неналежним способом захисту та не сприятиме ефективному відновленню порушеного права позивача. Суд зауважує, що у даній цивільні справі порушені права позивача [PERSON] захищені судом шляхом поновлення її на роботі, та в свою чергу, вона не позбавлена можливості подати керівнику заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, як інваліду І групи, із визначеної нею дати у разі виявлення такого бажання. За таких обставин, у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Відповідно до вимог ч. ч. 1ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при подачі позову судовий збір не сплачувала відповідно до вимог ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», в силу вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача КНП «Старосинявська багатопрофільна лікарня» на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1091,64 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 992,40 грн. за вимогу про поновлення на роботі та 99,24 грн. за вимогу про відшкодування моральної шкоди ( 10% від 992,40 грн.). На підставі наведеного,

Outcome: partial