Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Представник позивача адвокат Введенський Д.О. в інтересах [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , визнати рівними частки в спільному майні подружжя, визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартиру [ADDRESS] та на Ѕ частину транспортного засобу «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] , визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартиру [ADDRESS] та на Ѕ частину транспортного засобу «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] , встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити в користування [PERSON] кімнату площею 17,1 кв.м, санвузол площею 7,0 кв.м; виділити в користування [PERSON] санвузол площею 2,7 кв.м, кімнату площею 22,8 кв.м; залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] решту приміщень, а саме: передпокій площею 14,7 кв.м, кухню площею 26,2 кв.м, веранду площею 2,4 кв.м. Окрім того просить стягнути з відповідача судові витрати. Також представником позивача, разом з позовом, було скеровано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] . Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 08.04.2004 позивач уклав шлюб з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . З січня 2003 року сторони проживали однією сім`єю у найманій квартирі на [ADDRESS] , а потім - з серпня 2004 року за адресою: [ADDRESS] . 15.04.2004 сторони уклали з АТ «УКРКОМУНБАНК» договір №50/14-242, згідно умов якого сторони здійснили інвестування квартири за адресою: [ADDRESS] . З метою надання максимальних гарантій матері дитини позивача та своїй майбутній дружині позивач погодився оформити договір на ім`я відповідача. Всі платежі за спірну квартиру були здійснені за спільні кошти. 23.10.2006 був підписаний акт прийому-передачі спірної квартири. 12.03.2007 було видано свідоцтво про право власності на квартиру, зареєстроване в БТІ 15.03.2007 у книгу №499-202 за №45095. 26.09.2006 за відповідачем був зареєстрований транспортний засіб «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] Ухвалою суду від 26.09.2019 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Відповідно до ухвали від 30.09.2019 заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 19.12.2019 представник відповідача - адвокат Макучкін Д.В. скерував до суду відзив на позовну заяву, в якому просить визнати право власності за [PERSON] на Ѕ частину транспортного засобу «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати право власності за [PERSON] на Ѕ частину транспортного засобу «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] , в задоволенні решти позовних вимог відмовити. В обґрунтування відзиву зазначено, що до шлюбу фактичним місцем мешкання відповідача була квартира матері, до вступу у шлюб із позивачем відповідач фактично знаходилась на повному забезпеченні батьків. Після того як відповідач завагітніла мати відповідача ( [PERSON] ) запропонувала придбати першій квартиру та профінансувати вказане придбання за рахунок власних заощаджень. В результаті підбору варіантів 15.09.2004 відповідачем укладено договір №50/14-242 про участь у Фонді Фінансування будівництва об`єкта нерухомості по [ADDRESS] . Відповідач на момент укладання договору мешкала за адресою: [ADDRESS] . Участь у обранні квартири, укладанні договору та здійснення усіх виплат по договору №50/14-242 здійснювали батьки відповідача. Після весілля сторони розпочали жити однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , а після введення в експлуатацію квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у 2003-2004 рр. перебувала на навчанні, потім фактично не працювала, а у подальшому знаходилась у декретній відпустці та не мала самостійного достатнього доходу для здійснення платежів за договором №50/14-242, а позивач, в свою чергу, також не мав відповідного доходу для придбання нерухомості, а наявні надлишки відкладались для спільного придбання автомобіля. Окрім того, 19.12.2019 представником відповідача було скеровано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визнати такою, що є особистою приватною власністю [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку у статутному фонді ТОВ «Агентство нерухомості «Продаж будинків», ТОВ «Екоцентр Добриня», ТОВ «САКУБО» та ТОВ «Продаж Будинків». За винятком тверджень наведених у відзиві, представник відповідача зазначає, що за період спільного проживання у шлюбі позивачем засновано декілька підприємств, до статутного фонду яких внесено спільні кошти подружжя, а саме ТОВ «Агентство нерухомості «Продаж будинків», ТОВ «Екоцентр Добриня», ТОВ «САКУБО» та ТОВ «Продаж Будинків». Відтак, відповідач вважає, що має право власності на Ѕ частку у статутному фонді ТОВ «Агенство нерухомості «Продаж будинків», статутний фонд якого складає 110 000,00 грн., ТОВ «Екоцентр Добриня», статутний фонд якого складає 40 000,00 грн., ТОВ «САКУБО», статутний фонд якого складає 18 500,00 грн. та ТОВ «Продаж Будинків» або право вимоги виплати половини коштів вартості внеску до статутного фонду вказаних підприємств, що складає 101 750,00 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.05.2021 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] прийнято до спільного розгляду. Позивач та його представник в останнє судове засідання не з"явилися, про розгляд спарви повідомлялися належним чином, 18.05.2022 позивач скерував на адресу суду заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи у його відсутність, позов підтримує, просить його задовольнити. Будучи присутніми у попередніх судових засіданях, позивач та його представник надавали свої пояснення по суті спору, просили первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного відмовити. В судовому засіданні представник відповідача вимоги первісного позову заперечувала, просила зустрічний позов задовольнити, з мотивів зазначених у відзиві на позовну заяву та зустрічній позовній заяві. Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, представник неодноразово скеровував до суду заяви, в яких просив здійснювати розгляд справи без присутності представника служби та ухвалити рішення в інтересах та на користь дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, 15.09.2004 між АБ «УКРКОМУНБАНК» та [PERSON] укладено договір №50/14-242 про участь у Фонді фінансування будівництва об`єкта нерухомості по [ADDRESS] (далі - договір №50/14-242). Згідно із п. 2.1 договору №50/14-242 довіритель бере на себе зобов`язання передати грошові кошти до ФФБ в довірче управління управителю з метою набуття права вимоги на об`єкт інвестування на умовах цього договору. Управитель приймає грошові кошти до ФФБ в довірче управління з їх подальшим використанням відповідно до правил ФФБ. Відповідно до п. 4.1 договору №50/14-242 об`єктом інвестування за цим договором є частина житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: 2-х кімнатна квартира, на дванадцятому поверсі, загальною площею 89,2 кв.м. Пунктом 5.5 договору №50/14-242 встановлено обов`язок довірителя зробити грошових коштів до ФФБ за наступним графіком: протягом 10 днів з дати вступу в дію цього договору до 25.09.2004 проінвестувати 26,76 кв.м; до 25 грудня 2004 - 22,30 кв.м; до 25 березня 2005 - 22,30 кв.м; до 31 травня 2005 - 17,84 кв.м. 21.09.2004 [PERSON] АБ «УКРКОМУНБАНК» було видано свідоцтво про участь у Фонді фінансування будівництва об`єкта нерухомості по [ADDRESS] . Відповідно до вказаного свідоцтва довірителем були передані в управління управителю наступні суми коштів: 21 вересня 2004 року за 26,76 кв.м закріплених за довірителем об`єкта інвестування - 95 372,64 грн; 07 жовтня 2004 року за 15,15 кв.м закріплених за довірителем об`єкта інвестування - 54 000,00 грн; 16 грудня 2004 року за 7,15 кв.м закріплених за довірителем об`єкта інвестування - 27 527,50 грн; 16 березня 2005 року за 22,30 кв.м закріплених за довірителем об`єкта інвестування - 91 430,00 грн. Також позивачем долучено до матеріалів справи копії квитанцій, згідно яких [PERSON] здійснила платежі до ФФБ згідно договору №50/14-242, а саме: від 21.09.2004 на суму 95 372,64 грн., від 07.10.2004 на суму 54 000,00 грн., від 16.12.2004 на суму 27 527,50 грн., від 16.03.2005 на суму 91 430,00 грн., від 20.05.2005 на суму 20 500,00 грн., від 25.05.2005 на суму 52 644,00 грн., від 04.08.2006 на суму 4 250,00 грн., від 19.10.2006 на суму 16 038,00 грн. 08.10.2004 [PERSON] . Та [PERSON] одружились, прізвища після одруження: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , батьки: [PERSON] та [PERSON] 04.06.2006 між АБ «УКРКОМУНБАНК» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору №50/14-242, згідно п.1 якої за перепланування квартири та виконання робіт довірителю необхідно сплатити грошові кошти у розмірі 4 250,00 грн. Відповідно до довідки від 19.10.2006, виданої [PERSON] , остання є учасником Фонду фінансування будівництва об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] згідно договору №50/14-242 та додаткових угод від 04.08.2006 та 19.10.2006. За нею закріплений об`єкт інвестування 2-х кімнатна квартира на 12 поверсі, площею 89,20 кв.м. Згідно договору про участь у ФФБ довіритель виконав всі умови та оплатив кошти у розмірі 361 762,14 грн. Відповідно вимірів БТІ фактична площа 2-х кімнатної квартири на 12 поверсі становить 93,70 кв.м. Кінцевий розрахунок з довірителем проведено повністю. Згідно із технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] квартира посімейного, спільного заселення розташована на 12 поверсі 27-поверхового будинку та складається з 2 кімнат жилою площею 39,9 кв.м, у тому числі 1-а кімната - 22,8 кв.м, 2-а кімната - 17,1 кв.м, кухня площею - 26,2 кв.м, ванної кімнати - 7,0 кв.м, вбиральні - 2,7 кв.м, передпокою - 14,7 кв.м, веранди - 2,4 кв.м. Загальна площа квартири 93,7 кв.м. 19.10.2006 між АБ «УКРКОМУНБАНК» та [PERSON] укладено договір уступки майнових прав №50/14-112, згідно умов якого управителем передано довірителю майнові права згідно договору №50/14-242, додаткової угоди №1 від 04.08.2006 та додаткової угоди №2 від 19.10.2006 на об`єкт інвестування за адресою: [ADDRESS] , а саме - 2-х кімнатна квартира на 12 поверсі, загальною площею 93,70 кв.м (номер квартири [ADDRESS] ). Відповідно до акту прийому-передачі від 23.10.2006 ТОВ «С.П.І.» побудувало та передає, а [PERSON] сплатила 100% вартості та приймає квартиру [ADDRESS] . 12.03.2007 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 02.03.2007 №392-С/КІ, видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] , та складається з 2 кімнат, жилою площею 39,90 кв.м та загальною площею 93,70 кв.м належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] 26.04.2018 за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] . Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 59 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи з ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). Таким чином, у разі доведення, що набуте за час шлюбу майно, придбано (набуте) виключно за кошти, що належали одному з подружжя особисто, тобто не за спільні сімейні кошти та без трудової участі іншого подружжя у створенні майна, таке майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд України у постанові від 03.06.2015 р. у справі N6-38цс15 висловив наступну правову позицію: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Як роз`яснено в пп. 22-25 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК). Згідно із ст. 190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. З аналізу висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6- 32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є об`єктами цивільного обороту. ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 Закону). У постанові Судової палати у цивільних справах ВС України від 30.01.2013 р. у справі №6-168цс12 зроблено висновок про те, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування» є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 9 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Майнове право, що є предметом договору це право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні передумови, що є необхідними й достатніми для набуття права власності. Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважаться набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до листа Міністерства юстиції України №19-50-2309 від 22.06.2007 року квартира є об`єктом інвестування в об`єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном. До завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації Інвестору належать майнові права на нього. Виходячи з аналізу чинного законодавства та з урахуванням характерних ознак незавершеного будівництва належить визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18.11.2015 року №6-388цс15, від 27.05.2015 року №6-159цс15. За умовами ч. 5 ст. 2 ЗУ "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" об`єкт інвестування квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення (гаражний бокс, машино-місце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.65СК України дружина,чоловік розпоряджаються майном,що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємноюзгодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно із ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання прав. Зі змісту ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до п.1 ч. І ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою і якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Пунктом 15 постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Встановлено, що грошові зобов`язання за договором №50/14-242 були виконані, повністю сплачена вартість об`єкта будівництва, установлену цим договором, тобто вчинені дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва. 12.03.2007 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 02.03.2007 №392-С/КІ, видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] , та складається з 2 кімнат, жилою площею 39,90 кв.м та загальною площею 93,70 кв.м належить [PERSON] на праві приватної власності. Суд вважає, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні доводи відповідача про придбання спірної квартири за особисті кошти, як то визначено п. 3 ч. 1 ст. 59 СК України. Сама відповідачка та її представник у судовому засіданні зазначали, що [PERSON] не мала власних доходів. Доводи, що такі кошти належали наразі покійній матері [PERSON] теж не відповідають конструкції особистої приватної власністі дружини, яка визначена п. 3 ч. 1 ст. 59 СК України та передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тоді як сторона відповідачів вказує, що такі кошти належали третій особі, яка за життя не заявляла свої права на вказану власність, не дарувала їх, тощо особисто [PERSON] у спосіб передбачений законом. Крім того, належних та допустимих доказів тому, що саме за кошти наразі покійній матері [PERSON] була придбана спірна квартира суду надано не було. Свідчення свідків в даному випадку не вважаються судом такими. Суд критично оцінює показання свідків щодо походження коштів на інвестування будівництва квартири, оскільки жоден зі свідків не був очевидцем передачі грошей та їх показання суперечать показанням інших свідків. Повідомлені суду відомості стали відомі свідкам зі слів позивача або відповідача, з якими вони перебувають в дружніх стосунках. Такі свідчення свідків зі сторони позивача та відповідача кардинально різняться між собою, є не чіткими в частині походження грошей та їх сплати в рахунок придбання квартири, що оцінюється судом відповідним чином. Зокрема, свідка позивача вказували, що той заробляв та відповідно разом з дружиною придбали вказану квартиру. Свідки відповідача вказували, що [PERSON] не працювала, їй та їх сім"ї допомагала мати [PERSON] , це вони знають також зі слів самої матері [PERSON] , яка наразі померла. Отже, прямих доказів сплати вартості спірної квартири саме [PERSON] суду не надано. Крім того, всі платежі на виконання умов договору №50/14-242 здійснювались від імені платника [PERSON] . Вбачається і те, що більшість платежів по інвестуванню будівництва квартири здійснювалось під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, окрім платежів від 21.09.2004 та за один день до укладення шлюбу 07.10.2004 року. Однак, факт спільного проживання позивача і відповідача однією сім`є без реєстрації шлюбу у вказаний період часу підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідки вказували, що вони разом із позивачем орендували житло, в якому спільно проживали. Свідок [PERSON] зазначила, що бачила відповідача у квартирі її матері декілька разів та відповідач проживала як у своєї матері, так і з позивачем. Також зазначені свідки вказували що позивач та відповідач неодноразово їздили на відпочинок. Окрім того, в 2004 році, тобто на момент сплати внесків на фінансування житла, відповідач була вагітна, а 08.03.2005 у них з позивачем народився син. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частина друга зазначеної статті вказує, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, як вбачається з вищезазначеного, між позивачем та відповідачем були усталені відносини, які притаманні подружжю. Доводи ж відповідача, що кошти на інвестування будівництва квартири надавала її мати не знайшли свого підтвердження, що було зазначено у рішенні раніше. Отже, оцінюючи надані суду належні та допустимі докази у їх співставлені та сукупності, встановлені у судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що двокімнатна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, 26.04.2018 за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] . Сторони не заперечували, що вказаний автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя за час перебування у шлюбі. Таким чином, квартира [ADDRESS] та транспортний засіб «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, спільним майном подружжя, яке підлягає поділу є квартира [ADDRESS] та транспортний засіб «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] . Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільну квартиру та транспортний засіб на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на нерухоме майно - Ѕ частину квартири [ADDRESS] кожному, та право приватної власності на рухоме майно - Ѕ частину транспортного засобу «Subaru Forester», 2006 року випуску, номер шасі № [NUMBER] кожному. Згідно із технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] квартира посімейного, спільного заселення розташована на 12 поверсі 27-поверхового будинку та складається з 2 кімнат жилою площею 39,9 кв.м, у тому числі 1-а кімната - 22,8 кв.м, 2-а кімната - 17,1 кв.м, кухня площею - 26,2 кв.м, ванної кімнати - 7,0 кв.м, вбиральні - 2,7 кв.м, передпокою - 14,7 кв.м, веранди - 2,4 кв.м. Загальна площа квартири 93,7 кв.м. Позивач просить суд виділити в користування [PERSON] кімнату площею 17,1 кв.м, санвузол площею 7,0 кв.м; виділити в користування [PERSON] санвузол площею 2,7 кв.м, кімнату площею 22,8 кв.м; залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] решту приміщень, а саме: передпокій площею 14,7 кв.м, кухню площею 26,2 кв.м, веранду площею 2,4 кв.м. Згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. У відповідності до вимог ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини 3 статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Встановивши, що сторони у справі не можуть домовитись про порядок користування спільним майном, суд приходить до висновку встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] між її співвласниками, а саме: виділити в користування [PERSON] кімнату площею 17,1 кв.м., а [PERSON] кімнату площею 22,8 кв.м., решту приміщень: кухню 26,2 кв.м, ванну кімнату 7.0 кв.м, вбиральню 2,7 кв.м, передпокій 14,7 кв.м, веранда 2,4 кв.м. залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] . На думку суду саме такий порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників. З огляду на, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо вимоги зустрічного позову визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку у статутному фонді ТОВ «Агентство нерухомості «Продаж будинків», ТОВ «Екоцентр Добриня», ТОВ «САКУБО» та ТОВ «Продаж Будинків», то слід вказати наступне. За змістом ст. 115 ЦК України та ст. 85 ГК України власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується у право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним із визначальних є факт набуття подружжям таких грошових коштів у шлюбі. Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього товариства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-38цс15 та підтриманий Верховним Судом в постанові від 03.03.2019 по справі № 756/10797/15-ц. Відтак, позивач за зустрічним позовом не може претендувати на право власності на Ѕ частку у статутному фонді підприємства ТОВ «Агентство нерухомості «Продаж будинків», ТОВ «Екоцентр Добриня», ТОВ «САКУБО» та ТОВ «Продаж Будинків» з огляду на що така зустрічна вимога задоволенню не підлдягає. Підсумовуючи вищенаведене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 10 882,40 грн., який було сплачено при подачі позову та в рахунок усунення недоліків згідно ухвали суду від 26.09.2019 року..

Outcome: partial