Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2021 року звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на його користь у розмірі 50000 гривень. В обґрунтування вимог позивач вказав, що у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, перебуває кримінальне провадження №62020170000001460, внесене до ЄРДР 22.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, щодо службового підроблення з боку слідчого прокуратури Козельщинського району Полтавської області Дупака Ю.М. Слідчим з метою перевірки обставин, викладених [PERSON] у заяві про кримінальне правопорушення, не було проведено ряд розшукових (слідчих) дій, а саме: не допитано заявника, слідчого прокуратури Козельщинського району Полтавської області Дупака Ю.М., прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво, не встановлено місце реєстрації з метою допиту [PERSON] , [INFO] , останнє відоме місце проживання с.Бутенки Кобеляцького району Полтавської області; [PERSON] , [INFO] , потерпілу у кримінальній справі №04580007, останнє відоме місце проживання с.Бутенки Кобеляцького району Полтавської області, для встановлення обставин кримінального правопорушення та встановлення істини у справі, інших осіб, які можуть надати відомості, що мають істотне значення для справи, не витребувано матеріалів кримінальної справи №04580007, не проведено жодної експертизи. Отже, слідчим не було проведено жодних слідчих дій для встановлення особи, якій по даному кримінальному провадженню можливо повідомити про підозру, і наразі злочин залишається нерозкритим. Клопотання [PERSON] про проведення слідчих (розшукових) дій ігноруються. Дані факти свідчать про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Дані обставини унеможливлюють встановлення непричетності [PERSON] до інкримінованих злочинів, викликають у нього дискомфорт та почуття несправедливості, як громадянина України; він змушений у судовому порядку захищати свої конституційні права, що забирає у нього багато часу та завдає шкоди його здоров`ю, порушує життєві ритми і зв`язки, для поновлення яких йому необхідний додатковий час та зусилля; він постійно перебуває в напруженому психологічному стані, з`явилося відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння і саме головне, що внаслідок незаконного тримання стався розлад у його сім`ї. Ухвалою суду від 10.08.2021 року було відкрито провадження за даною позовною заявою за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач - Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Вказав, зокрема, що слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження №62020170000001460, внесеного до ЄРДР 22.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, проведено в повній мірі низку необхідних процесуальних дій, з метою встановлення істини та події кримінального правопорушення. Доводи [PERSON] в позовній заяві по суті зводяться лише до незгоди з проведеним розслідуванням та прийняттям процесуальних рішень слідчим в кримінальному провадженні. Втім, надання оцінки рішенням слідчого, в тому числі щодо прийняття процесуальних рішень в рамках КПК України, перебуває в площині кримінального процесуального законодавства та здійснюється слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та ТУ ДБР у м.Полтаві врегульовані криміналаним процесуальним законодавством, тому поновлення прав позивача на неупереджене досудове слідство має відбуватися в рамках меж, передбачених ст.ст.303,307 КПК України. Крім того, позивач стверджує, що йому заподіяна моральна шкода, нібито, з вини ТУ ДБР у м.Полтаві. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, вказаних позивачем у позові щодо, нібито, спричинення йому моральних страждань саме діями (бездіяльністю) слідчого ТУ ДБР у м.Полтаві та якого саме (а.с.37-43). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] надала до суду заперечення на відзив відповідача, в якому просила позовні вимоги задовольнити повністю. Зазначила, що позивач стверджує, що неодноразово звертався до Октябрського районного суду м.Полтави з приводу бездіяльності посадових осіб відповідача по справі, ухвали слідчого судді Савченко Л.І. від 29.12.2020 року, 12.01.2021 року, 12.01.2021 року, 13.01.2021 року, встановлено порушення КПК України та зобов`язувалось повторно та належним чином розглядати клопотання [PERSON] . У межах цивільного процесу не аналізується діяльність ТУ ДБР, це зроблено слідчим суддею при розляді скарг [PERSON] (а.с.71-73). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив вимоги задовольнити повністю. Вказав, що тривалий час досудове розслідування не здійснюється; вбачається бездіяльність слідчого та прокурора, що підтверджується численними ухвалами слідчих суддів, які слідчий не виконав. Представник позивача - адвокат Божко Т.Б. в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що є рішення слідчих суддів за скаргами [PERSON] , де він оскаржував бездіяльність слідчого, якими суд зобов`язав розглянути клопотання та встановив порушення КПК України з боку слідчого. Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, - Стороженко А.І. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні вимог. Зазначив, що по суті [PERSON] не погоджується з таким проведенням досудового розслідування. ЦПК України не передбачає оскарження бездіяльності слідчого, оцінка дій слідчого перебуває в площині КПК України. Позов є необґрунтованим та недоведеним. Представник третьої особи - Державної казначейської служби України до суду не з`явився, в надісланому клопотанні просив суд розглянути справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, допитавши як свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, перебуває кримінальне провадження №62020170000001460, внесене до ЄРДР 22.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, за заявою [PERSON] щодо службового підроблення з боку слідчого прокуратури Козельщинського району Полтавської області Дупака Ю.М. Згідно тверджень сторони позивача, ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 29.12.2020 року, 12.01.2021 року, 12.01.2021 року, 13.01.2021 року встановлено порушення КПК України та зобов`язано слідчого повторно та належним чином розглядати клопотання [PERSON] . Як на підстави позову позивач посилається на бездіяльність слідчих, прокурорів при проведенні досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, безпідставне затягування строків досудового розслідування, наявністю ухвал слідчих суддів за скаргами [PERSON] , які не виконані слідчим. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19). Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалах слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої. Згідно з наявними у матеріалах цивільної справи даними, з часу внесення відомостей до ЄРДР 22.09.2020 року [PERSON] звертався до слідчих ТУ ДБР із клопотаннями про проведення слідчих (розшукових) дій. За цей час [PERSON] , користуючись наданим йому правом, оскаржував дії (бездіяльність) слідчих ТУ ДБР у кримінальному провадженні №62020170000001460, внесеному до ЄРДР 22.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, що розглядалися слідчим суддею Октябрського районного суду м. Полтави. За результатами розгляду цих скарг були винесені ухвали від 29.12.2020 року, 12.01.2021 року, 12.01.2021 року, 13.01.2021 року - про зобов`язання слідчих розглянути його клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій. Звернення [PERSON] до слідчих суддів зі скаргами на дії слідчих ТУ ДБР свідчить про реалізацію передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності ТУ ДБР. Сам факт зобов`язання слідчого розглянути клопотання чи скасування постанови ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані позивачем ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Такий висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, або зобов`язання слідчих ТУ ДБР вчинити певні дії не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування [PERSON] моральної шкоди. Оскільки у цивільній справі не встановлена неправомірність дій слідчих ТУ ДБР при здійсненні кримінального провадження №62020170000001460, відсутні й інші умови притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності: завдання моральної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями і шкодою. Таким чином, оскільки у цивільній справі відсутні всі три умови для притягнення ТУ ДБР до цивільно-правової відповідальності, зокрема, відшкодування моральної шкоди, вимоги [PERSON] є необґрунтованими. Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20). Слід також зазначити, що [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилається на ухвали слідчого судді, проте відповідне рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчих і процесуальних прокурорів під час досудового розслідування кримінального провадження №62020170000001460, внесеного до ЄРДР 22.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, не приймалось компетентними органами, а задоволення скарг про неналежний розгляд клопотань заявника не свідчить про протиправність дій правоохоронного органу, оскільки орган досудового розслідування діяв в межах своїх процесуальних повноважень; не свідчать про наявність його вини та завдання цим шкоди позивачу; дії або бездіяльність працівників органу досудового розслідування, прокуратури не є неправомірними в розумінні закону. Крім того, сам факт задоволення скарг заявника [PERSON] не може бути підставою для відшкодування шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки чинним законодавством, а саме нормами КПК України, передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження бездіяльності у встановленому нормами КПК України порядку, яке позивачем було реалізовано. Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом в постанові від 28 січня 2019 року (справа № 686/7576/18), яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховувати суд при застосуванні норм права до спірних правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на його користь у розмірі 50000 гривень. Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи. Суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1167 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених ним душевних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими, а також не зазначено з яких саме міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 50000 гривень. Що стосується посилань позивача на затягування процесу досудового розслідування суд зазначає наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Поняття «розумного строку» надано ч. 1 ст. 28 КПК України. Частиною 2 ст.28 КПК України визначено, що проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Таким чином, доводи позивача в частині тривалого розслідування кримінальної справи, повинні розглядатися у відповідності до положень кримінально-процесуального законодавства. Відповідний порядок щодо оскарження рішень слідчого, прокурора в ході досудового розслідування встановлено главою 26 КПК України. Надмірна тривалість кримінального провадження №62020170000001460, внесеного до ЄРДР 22.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, внаслідок протиправних дій посадових осіб відповідача належними і допустимими доказами не доведена. Така протиправність дій ніким не встановлена. А час, протягом якого слідчими надавалися відповіді, вчинялися процесуальні дії не може вважатися надмірним без належних про це доказів та правового обґрунтування. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що бездіяльність правоохоронного органу, яка на його думку виразилась у тривалому розслідуванні, визнана незаконною. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому шкоди діями відповідача. За таких обставин, в задоволенні позову [PERSON] до відповідача про стягнення моральної шкоди належить відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог. Покази [PERSON] , як свідка, жодним чином не спростовують доводів відповідача та висновку суду, оскільки фактично дублюють пояснення позивача, дані ним в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed