Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та вказав, що на його думку державна реєстрація права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5450993 та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5451147, зареєстроване за [PERSON] , підлягає скасуванню з огляду на наступне: відповідач є одноособовим засновником та власником ПП «Клембівський сервіс», який було зареєстровано 03.03.2011 року зі статутним капіталом 5000 грн. В зв`язку із відсутністю у підприємства коштів та матеріальних активів для здійснення господарської діяльності в 2012 році підприємство відповідача у позивача [PERSON] та [PERSON] було запозичені кошти 5000 доларів США. Після отримання у позивача в позику коштів, засновник [PERSON] призначив [PERSON] директором ПП «Клембівський сервіс». 28 травня 2013 року [PERSON] , та [PERSON] з ПП «Клембівський сервіс» було укладено договори позики, яким підтверджено факт надання ними ПП «Клембівський сервіс» коштів в сумі по 25 000 доларів США кожний. Метою отримання підприємством коштів у позику було придбання майнових сертифікатів у жителів с.Клембівка. В подальшому [PERSON] уступив позивачу право вимоги боргу за договором позики, про що 15 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір уступки права вимоги, про що підприємство було повідомлено належним чином. У встановлений договором строк підприємством позика повернута не була, інші дії обумовлені договором також вчинені не були. 28 листопада 2017 року позивачем та [PERSON] до ПП «Клембівський сервіс» було виставлено вимоги про повернення боргу на загальну суму 50 000 доларів США. 29 листопада 2017 року дані вимоги було отримано підприємством, отже з даного часу останньому достеменно відомо про необхідність повернення запозичених ним коштів в сумі 50 000 доларів США. З серпня 2018 року між [PERSON] , та [PERSON] стали виникати суперечки з приводу повернення підприємством запозичених коштів. 20 вересня 2018 року [PERSON] офіційно звільнив [PERSON] з посади директора ПП «Клембівський сервіс» та особисто прийняв керівництво підприємства. Отже з 21 вересня 2018 року засновник ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] з 21 вересня 2018 року є його керівником. В зв`язку з неповерненням запозичених коштів, [PERSON] звертався до Ямпільського районного суду Вінницької області з відповідним позовом. Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2021 року , яке залишено в силі судом апеляційної інстанції, позов [PERSON] в частині вимог до ПП «Клембівський сервіс» було задоволено та стягнуто з ПП «Клембівський сервіс» на користь позивача заборгованість, згідно договору позики у сумі 50 000 доларів США. При цьому, на час виставлення вимог, у власності ПП «Клембівський сервіс» перебували об`єкти нерухомості, набуття у власність яких відбувалось за рахунок майнових сертифікатів, придбаних на запозичені у позивача кошти, а саме нежитлове приміщення (корівник з прибудовами) загальною площею 952,5 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] -є; нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] . В процесі слухання справи про стягнення боргу у вересні 2019 року позивачу стало відомо, що [PERSON] , як власником та засновником підприємства, 20 вересня 2018 року було прийнято рішення про виведення з активів підприємства двох об`єктів нерухомості та передачу їх собі, як фізичній особі у власність на безоплатній основі, про що було складено акт приймання-передачі від 20 вересня 2018 року. За даними акта приймання-передачі [PERSON] було передано нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] . 21 вересня 2018 року на підставі вказаного вище акта приймання- передачі та рішення засновника ПП «Клембівський сервіс» за [PERSON] ,, як фізичною особою, було зареєстровано право власності на вищевказане нерухоме майно державним реєстратором ЦНАП Ямпільської міської ради. Позивач вважає, що юридичною особою ПП «Клембівський сервіс» в особі засновника [PERSON] , собі як громадянину [PERSON] на безоплатній основі було передано об`єкти нерухомого майна, оціночна вартість яких становила 249 895 грн. А відтак, позивач стверджує, що [PERSON] , як засновником ПП «Клембівський сервіс» було вчинено юридичні дії, спрямовані на мінімізацію активів юридичної особи, щодо виведення основних засобів підприємства та їх перереєстрації за собою, як фізичною особою. Такі дії [PERSON] були вчинені з метою унеможливлення виконання юридичною особою ПП «Клембівський сервіс» зобов`язання щодо погашення боргу, який існує у підприємства відповідача перед позивачем, та про який [PERSON] , як засновник та керівник підприємства, обізнаний протягом всього часу існування боргу. При цьому, позивачу, як бувшому директору відомо, що у підприємства відсутні інші ліквідні, зареєстровані належним чином за підприємством активи, які належать відповідачу на праві власності, за рахунок яких може бути виконано рішення суду щодо стягнення з ПП «Клембівський сервіс» боргу в сумі 50 000 доларів США, який на даний час існує у відповідача перед позивачем. Отже способом захисту позивачем своїх прав для забезпечення можливого виконання рішення суду щодо стягнення боргу, оспорювання набуття [PERSON] як фізичною особою, право власності на об`єкти нерухомості, зазначені вище, шляхом оспорювання позивачем підстав набуття [PERSON] права власності на це майно та заявлення перед судом вимоги про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] , вищезазначених об`єктів нерухомості та відновлення державної реєстрації права власності на це майно за ПП «Клембівський сервіс». Позивач, не будучи стороною оспорюваного акту приймання-передачі, вказує, що він є заінтересованою особою в розумінні ч.3 ст. 215 ЦК україни, оскільки є кредитором боржника ПП «Клембівський сервіс». [PERSON] вважає, що набуття [PERSON] у власність об`єктів нерухомого майна, яке відбулось на підставі акту приймання-передачі від 20 вересня 2018 року, фактично відбулося без належних правових підстав та без дотримання форми, встановленої законом, оскільки акт приймання-передачі не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України. А відтак, реєстрація права власності на нерухоме майно за [PERSON] відбулась не на підставі правочину, тобто без належних правових підстав. Перехід права власності на нерухоме майно та його реєстрація відбулась на підставі Акту приймання-передачі від 21 вересня 2018 року, який зі сторони відчужувача майна та зі сторони набувача майна підписаний однією особою [PERSON] . А відтак, Акт приймання-передачі нерухомого майна від 20 вересня 2018 року не міг створити юридичних наслідків у вигляді переходу до [PERSON] права власності на майно, що виключало проведення державної реєстрації такого права власності за [PERSON] . Окрім цього, поза увагою реєстратора залишився той факт, що на час підписання Акту приймання передачі від 20 вересня 2018 року від імені ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] не був директором підприємства. Так, станом на 20 вересня 2018 року обов`язки директора ПП «Клембівський сервіс» виконував [PERSON] . Рішення про відсторонення [PERSON] від обов`язків директора підприємства було видано лише 21 вересня 2018 року. Тобто, в момент вчинення засновником [PERSON] дій щодо безоплатного відчуження майна підприємства, [PERSON] був повноправним директором ПП «Клембівський сервіс» та підписантом. Отже, дії [PERSON] щодо передачі майна підприємства без відома директора, собі як фізичній особі, свідчить про те, що [PERSON] вживав заходи для мінімізації активів підприємства, з метою уникнення проведення розрахунків з позивачем [PERSON] , оскільки на цей час достеменно був обізнаний про існування боргу та вимоги [PERSON] щодо його погашення. З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що державна реєстрація права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5450993 та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5451147 є неправомірною та підлягає скасуванню, в зв`язку з чим, підлягає поновленню право власності на вказані об`єкти за ПП «Клембівський сервіс». В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Левицька-Корчун В.І., позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Заболотна Г.В., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Надали заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням адвоката Заболотної Г.В. у відпустці, проте доказів, які б це підтвердили не надали. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Заболотна Г.В., повторно не з`явилися в судове засідання, а також не надали доказів, які б підтверджували поважність причин неявки їх в судове засідання, протокольною ухвалою суду від 23.06.2022 в задоволенні заяв про відкладення судового засідання відмовлено. Представник відповідача Приватного підприємства «Клембівський сервіс» - Степанова О.В., будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 18.10.2021 відповідач [PERSON] надав суду відзив, де вказав, що ознайомившись із змістом позовних вимог, вважає, що вони не підлягають задоволення з огляду на наступне: позивач [PERSON] жодним чином не довів і не надав належних і допустимих доказів щодо порушеного його права на приватну власність. Він для здійснення підприємницької діяльності наділив підприємством статутним капіталом, частина якого була переведена в майно, а інша залишилась в грошовому еквіваленті. Виключно за рахунок додаткового внеску засновника [PERSON] ПП «Клембівський сервіс» набуло права власності на майно. Згідно з рішенням засновника [PERSON] від 20 вересня 2018 року вирішено виділити зі статутного капіталу нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5450993 та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5451147 та передати його [PERSON] за актом приймання-передачі. Балансова вартість майна, згідно акту приймання передачі від 10 січня 2014 року, яка була оплачена за рахунок внеску засновника складає 50 658 грн. На вказану суму було зменшено внесок засновника статутного капіталу. Станом на день проведення господарської операції [PERSON] був позбавлений права підпису документів ПП «Клембівський сервіс», а з 21 вересня 2018 року [PERSON] був відсторонений від посади директора підприємства. Рішення засновника та акт приймання-передачі майна підписано засновником ПП «Клембівський сервіс» і фізичною особою [PERSON] 21 вересня 2018 року документи для реєстрації подавалися [PERSON] . Підставою для державної реєстрації речового права стало рішення засновника від 20 вересня 2018 року та акт приймання-передачі до нього. Відтак твердження позивача про відсутність повноважень у [PERSON] не підтверджено належними та допустимими доказами. ПП «Клембівський сервіс» і [PERSON] жодним чином не порушили право власності [PERSON] , майно йому ніколи не належало, було власністю ПП «Клембівський сервіс» і передано у приватну власність його засновнику [PERSON] . [PERSON] ніколи не входив до складу засновників підприємства, а був лише деякий час його директором з повноваженнями, визначеними Статутом підприємства та трудовим договором. [PERSON] не вчиняв спрямованих дій на зменшення активів підприємства з метою невиконання договору по поверненню позики є надуманим і не підтверджено жодними допустимими і належними доказами. [PERSON] на законних підставах набув права на належне йому майно, яке йому виділене у вигляді майна в рахунок коштів, які він вніс до статутного капіталу підприємства. Рішення засновника від 20 вересня 2018 року про виділення нерухомого майна його засновнику [PERSON] за рахунок статутного капіталу є чинним, відповідає вимогам законодавства України та Статуту підприємства. Рішення засновника в судовому порядку не оскаржувалось, а повноваження на оскарження рішення засновника у [PERSON] відсутні. Вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Записи, що містяться в Державному реєстрі прав, відповідають відомостям, що містяться в документах, на підставі яких була проведені реєстраційні дії. Рішення засновника від 20 вересня 2018 року та акт приймання-передачі від 20 вересня 2018 року внесені до Державного реєстру речових прав , відповідно до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі вищевикладеного, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 02.11.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача вважає, що відзив [PERSON] не містить змістовних доводів та доказів, які спростовують мотиви та підстави позову [PERSON] , а саме відповідачем не наведено жодних аргументів на спростування доводів позивача щодо дій [PERSON] з виведення активів підприємства з метою унеможливлення виконанню юридичною особою зобов`язання з погашення боргу, який існує у підприємства відповідача перед [PERSON] . Натомість відповідач у відзиві наводить аргументи та надає докази, які зводяться до переоцінки вже встановлених судовим рішенням фактів та обставин, що на переконання позивача не мають жодного відношення до даної справи та не входять до предмета доказування. Зокрема, відповідач наводить аргументи, що в грудні 2011 року приймались якісь рішення щодо внесення додаткових внесків для забезпечення господарської діяльності підприємства, придбання майнових сертифікатів та додаткових внесків в статутний фонд підприємства. При цьому на підтвердження цих аргументів , відповідач надає лише копію рішення засновника від 29.12.2011 року, проте жодного доказу того, що кошти фактично ним було внесено, а підприємством прийнято не надано. Відтак вважає, що вищезазначені доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки факт передачі коштів юридичній особі від фізичної особи в сумі 68 000 грн. не підтверджено належними та допустимими доказами. При цьому вважає, що копія рішення засновника від 29.12.2011 року є штучно створеним доказом. Так, судом в ході розгляду справи №153/943/19 було встановлено, що посилання представника ПП «Клембівський сервіс» на те, що майно підприємства було утворено за рахунок внеску [PERSON] , загальна сума якого складає 913 977 грн., не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Тому позивач стверджує, що таке рішення [PERSON] від 29.12.2011 року не приймалось. А відтак відповідачем у належний спосіб не спростовано факт існування боргу перед позивачем. Наведені відповідачем у відзиві аргументи не спростовують предмета спору та не свідчать про правомірність дій [PERSON] щодо передачі собі у власність на безоплатній основі об`єктів нерухомості на підставі свого рішення, як засновника підприємства та акта приймання-передачі, підписаного одноособово. Об`єкти нерухомості, право власності на які [PERSON] зареєстрував за собою та які належали ПП «Клембівський сервіс» ніколи не входили до складу статутного капіталу та не передавалися [PERSON] , як засновником. як внесок до статутного капіталу ПП «Клембівський сервіс», а по своїй юридичній природі є майном підприємства, набутим у власність 2014 року шляхом виділення його за рахунок майнових сертифікатів, придбаних у жителів с.Клембівка. А відтак, відповідач невірно трактує поняття статутний капітал підприємства, який було сформовано під час створення підприємства у 2011 році, розмір якого дорівнював 50 000 грн. [PERSON] до статутного капіталу ПП «Клембівський сервіс» нерухоме майно не передавалось у останнього відсутні правові підстави для його повернення собі у власність з формулюванням «виділення зі статутного капіталу» та без проведення процедури зменшення статутного капіталу підприємства. А відтак перереєстрація [PERSON] права власності на нерухоме майно з підприємства на себе мала на меті виключно мінімізацію активів підприємства з метою уникнення [PERSON] проведення розрахунків з [PERSON] , за рахунок коштів якого було створено ПП «Клембівський сервіс». Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів №94174929 від 10 серпня 2017 року встановлено, що 24 квітня 2014 року було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення (корівник з прибудовами) загальною площею 952,5 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] -є; нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] за ПП «Клембівський сервіс» на підставі свідоцтв про право власності (а.с.13-15). З рішення власника від 20 вересня 2018 року виданого засновником ПП «Клембівський сервіс» встановлено, що було вирішено виділити із статутного капіталу майно, а саме нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] та на нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , та передати його [PERSON] на підставі акту приймання-передачі (а.с.12). З копії акта прийому-передачі нерухомого майна від 20 вересня 2018 року встановлено, що ПП «Клембівський сервіс» в особі засновника [PERSON] виділив нерухоме майно із частки статутного капіталу, а саме нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] та на нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , та передав його фізичній особі [PERSON] (а.с.11). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів №269912795 від 10 серпня 2021 року встановлено, що 21 вересня 2018 року право власності на нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] та на нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 20 серпня 2018 року виданого ПП «Клембівський сервіс» та на підставі рішення від 20 серпня 2018 року виданого ПП «Клембівський сервіс» (а.с.9-10). З копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2021 року справа №153/943/19 та з копії Постанови Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2021 року встановлено, що між ПП «Клембівський сервіс», [PERSON] та [PERSON] був спір про стягнення боргу. На підставі вказаних рішень було стягнуто з ПП «Клембівський сервіс» на користь [PERSON] заборгованість, згідно договорів позики у сумі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 397 775 грн. (а.с.16-30). З рішення засновника ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] № 2 від 20 травня 2013 року встановлено, що з 20 травня 2013 року директором ПП «Клембівський сервіс» було призначено [PERSON] (а.с.32). З рішення засновник ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] № 3 від 21 вересня 2018 року встановлено, що з 21 вересня 2018 року [PERSON] , було тимчасово відсторонено від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» (а.с.33). З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що 21 вересня 2018 року [PERSON] , як засновник ПП «Клембівський сервіс», був призначений керівником юридичної особи. Розмір статутного капіталу становить 5000 грн. (а.с.31). З копії рішення засновника ПП «Клембівський сервіс» від 29 грудня 2011 року встановлено, що [PERSON] , як засновника ПП «Клембівський сервіс» у зв`язку з відсутністю обігових коштів вирішив внести додаткові грошові внески на поповнення статутного фонду підприємства в сумі 680 000 грн. Кошти використовувати за цільовим призначенням на придбання майнових сертифікатів та на витрати, пов`язані з оформленням договорів купівлі-продажу з власниками майнових паїв (а.с.70). З відповіді на лист сільського голови Клембівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області від 18 листопада 2019 року встановлено, що право власності на майновий пай по Клембівській сільській раді було переведено на ПП «Клембівський сервіс», свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП на загальну суму 908 977 грн. (а.с.74). З копії довідки виданої головою спілки громадян-співвласників майнових та земельних паїв с.Клембівка встановлено, що 10 січня 2014 року було виділено майно з бувшого КСП «Клембівка» в натурі ПП «Клембівський сервіс» на загальну суму 552 374 грн. Окрім цього, ПП «Клембівський сервіс» у 2014 році провів реалізацію попередньо придбаних у власників майнових сертифікатів на загальну суму 388 955 грн. (а.с.75). З акта приймання-передачі майна у зв`язку з виділенням в натурі від 10 січня 2014 року встановлено, що ПП «Клембівський сервіс» було виділено майно на суму 552 374 грн. до якого входили корівник, телятник, складське приміщення та інше(а.с.69). З рішення засновника ПП «Клембівський сервіс» від 19 червня 2018 року, яке засвідчено приватним нотаріусом Ямпільського районного нотаріального округу Вінницької області від 19.06.2018 року встановлено, що [PERSON] , як засновника ПП «Клембівський сервіс», вирішив внести зміни до Статуту ПП «Клембівський сервіс» та провести реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців нового статуту (а.с.76). З копії Статуту ПП «Клембівський сервіс» затвердженого рішенням засновника ПП «Клембівський сервіс» 19 червня 2018 року та зареєстрованого 19 червня 2018 року в реєстрі №1078 встановлено, що згідно Р.4 п.4.4 підприємство має право продавати, обмінювати, передавати безкоштовно, в оренду та в заставу іншим юридичним та фізичним особам власні засоби виробництва та інші матеріальні цінності, використовувати та відчужувати їх іншим способом, якщо це не суперечить законодавству України та цьому Статуту за згодою засновника. п.4.6 Статутний фонд становить 5000 грн. Статутний фонд поповнюється протягом роботи підприємства з моменту державної реєстрації. Р.8 п.8.1 управління діяльністю підприємства здійснює повністю безпосередньо засновник, в разі коли він займає посаду директора підприємства. Р.8 п.8.3 Директор підприємства розпоряджається майном і коштами підприємства за погодженням засновника.(а.с.79-85). З копії рішення засновника ПП «Клембівський сервіс» від 04 жовтня 2021 року, яке засвідчено приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області встановлено, що [PERSON] , як засновника ПП «Клембівський сервіс», вирішив збільшити статутний фонд підприємства на суму додаткових вкладів, які були ним внесені грошовими коштами для забезпечення господарської діяльності підприємства, придбання основних засобів, викупу майнових сертифікатів та затверджено статутний фонд в сумі 688 000 (шістсот шістдесят вісім тисяч) гривень та затвердити статут ПП «Клембіський сервіс» у новій редакції (а.с.53). Із копії постанови Верховного Суду від 10 травня 2022 року по справі №153/943/19 вбачається, що касаційну скаргу приватного підприємства «Клембівський сервіс» залишено без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12.02.2021, з урахуванням внесених в ході апеляційного перегляду справи змін, та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2021 залишено без змін. Дослідивши та оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд прийшов до наступних висновків. За змістом ст.15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Як вбачається із позовної заяви позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5450993 та на нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5451147 та відновити державну реєстрацію права власності на вказане майно за ПП «Клембівський сервіс». Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За правилами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства (частина 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти (частина 2). Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (частина 3). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суд з врахуванням встановленої практики Верховного Суду наголошує, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстав, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація права не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. (Постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18). Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України N 1127 від 25 грудня 2015 року. Цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав (пункт 1). Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса (пункт 6). Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та цим Порядком (пункт 7). За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації (пункт 18). Позивач [PERSON] звернувшись до суду з вимогами скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5450993 та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5451147 та відновити державну реєстрацію права власності на вказане майно за ПП «Клембівський сервіс», не обґрунтував саме таких позовних вимог та не зазначив і не надав доказів, за наявності яких здійснена 21 вересня 2018 року державним реєстратором Костаревичем А.В. державна реєстрація права власності за [PERSON] , була проведена із порушеннями та не відповідністю вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» або вчинена із порушенням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року. Водночас позивач у позовній заяві виклав обставини в обґрунтування заявленого позову, які зводяться до того, що акт прийому-передачі нерухомого майна від 20 вересня 2018 року на підставі якого була проведене державна реєстрація нерухомого майна за [PERSON] є недійсним, оскільки може укладатись лише на виконання умов договору і при його укладенні не було дотримано вимог закону, передача майна відбулась без належних правових підстав та була здійснена з метою уникнення сплати боргу ПП «Клембівський сервіс», який виник на підставі укладених договорів позики від 28 травня 2013 року між [PERSON] , [PERSON] та ПП «Клембівський сервіс». При цьому позивач не заявляв вимог щодо визнання акту приймання-передачі від 20 вересня 2018 року недійсним, а також не оскаржував рішень державного реєстратора від 21 вересня 2018 року щодо внесення записів до Державного реєстру прав. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. У разі визнання недійсним договору, що стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 909/968/16 від 11.09.2018. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, право власності [PERSON] на нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] було зареєстровано державним реєстратором 21.09.2018 за [PERSON] на підставі рішення власника ПП «Клембівський сервіс» від 20 вересня 2018 року та акта прийому-передачі нерухомого майна від 20 вересня 2018 року укладеного між ПП «Клембівський сервіс» та [PERSON] , які не оскаржувалися позивачем та є чинними. Суд не погоджується із доводами представника позивача про те, що акт-прийому передачі нерухомого майна не є правочином та не породжує жодних юридичних наслідків виходячи із наступного. Згідно із частинами 1-4 статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Відповідно до практики Верховного Суду акт приймання-передачі майна є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки - набуття та припинення права власності; такий двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків; оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 ЦК України) є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 ЦК України (постанови Верховного Суду від 11.09.18р.у справі № 918/1377/16, від 12.06.19р. у справі № 927/352/18, від 10.09.19р. у справі № 918/370/18, від 25.02.20 р. у справі № 915/1299/18). Акт прийому-передачі нерухомого майна від 20.09.2018 згідно якого ПП «Клембівський сервіс»\~виділило із\~статутного капіталу\~нерухоме майно\~та передало\~ [PERSON] є правочином, який підтверджує волевиявлення відповідачів, має юридичні наслідки - набуття та припинення права власності на нерухоме майно, а також став підставою для державної реєстрації права власності у зв`язку із передачею майна у власність відповідача [PERSON] . У ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14). Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності правочину, всі права набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Частиною 3 статті 215 ЦК України зазначено, що вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція. Разом з тим, позивач не оскаржуючи акта прийому-передачі нерухомого майна від 20.09.2018, рішення власника ПП «Клембівський сервіс» від 20.09.2018 на підставі яких [PERSON] набув та зареєстрував право власності на нерухоме майно, звернувся до суду з вимогами про скасування державної реєстрації права власності та відновлення права власності, які є похідними та залежать від вирішення спору про право власності. Згідно положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на яку вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. З урахуванням того, що підставою для державної реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] стали чинні документи, а позивачем не доведені, і судом не встановлені обставини, за яких така державна реєстрація була проведена з порушенням вимог закону, вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на: - нежитлове приміщення (склад) загальною площею 549,2 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5450993 та нежитлове приміщення (телятник з прибудовами) загальною площею 781,1 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності 5451147 та відновлення державної реєстрації права власності на вказане майно за ПП «Клембівський сервіс», до задоволення не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання щодо судових витрат, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не має підстав для присудження позивачу судових витрат за рахунок відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed