Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

у червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Компанії «Тюркіш Ерлайнз Інк.» в особі представництва «Тюркіш Ерлайнз Інк.», третя особа: ТОВ «Тікетс.юей» про захист прав споживача та відшкодування матеріальної шкоди, в якому просила стягнути з відповідача на її користь: -матеріальні збитки у розмірі 10 046,50 грн.; -компенсацію у розмірі 20 010,00 грн.; -матеріальні збитки - 29 799,32 грн. В обґрунтування вказала, що 11.02.2020 року придбала за допомогою електронного сервісу «Тікетс.юей» авіаквитки на переліт авіарейсом ТК-66 та ТК-67 компанії «Тюркіш Ерлайнз Інк.» сполученням Стамбул-Денпасар-Бали-Стамбул, загальною вартістю 20 093,00 грн. 16.03.2020 року, скориставшись своїм квитком сполученням Стамбул-Денпасар-Бали , вона вилетіла до місця призначення, проте, 09.04.2020 року їй було повідомлено, що зворотній рейс відміняється у зв`язку із запровадженням всесвітньої пандемії, закриття кордонів та скасування авіасполучення в деяких країнах. Вказала, що виліт неодноразово відкладався, а потім взагалі рейс скасували. Як наслідок, вона мала самостійно за власні кошти придбавати квиток сполученням Нгурах Рай (Індонезія) - Мінськ (Білорусь) у розмірі, що еквівалентний 29 799,32 грн. Крім цього, з вини відповідача, який не забезпечив їй умови проживання та харчування через скасування рейсу, вона мала нести додаткові витрати, окрім стягнення яких у відповідності до ч. 5 ст. 104 ПК України також підлягає компенсація у розмірі 600 Євро, оскільки відстань між Стамбулом (Туреччина) та Денпасар-Бали (Індонезія) становить 10325 км. Ухвалою Семенівського районного суду Чернігівської області від 16.06.2021 року відкрито провадження у справі (а.с. 21-22). Ухвалою Семенівського районного суду Чернігівської області від 12.07.2021 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 44-46). Ухвалою від 30.08.2021 року справу прийнято до провадження суддею судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. з проведенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін року (а.с. 80-81). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на недоведеність та безпідставність позовних вимог та відсутність вини відповідача, яка б слугувала підставою для відшкодування збитків позивачу. В останній також вказав, що авіакомпанією було компенсовано позивачу вартість квитка ТК67 сполученням Денпасар-Бали-Стамбул (а.с. 48-50). Відповідь на відзив не надходила. Третя особа надала пояснення на позовну заяву, в яких вказало про те, що є лише посередником між сторонами, який надавав послугу бронювання та оформлення квитків (а.с. 36). У додаткових пояснення третя особа вказала про перерахування після отримання від відповідача позивачу коштів за невикористаний квиток (а.с. ). У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; кількість сторін та інших учасників справи (ч. 2 ст. 274 ЦПК України). При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже, зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено та не заперечено сторонами, що 11.02.2020 року позивач придбала за допомогою електронного сервісу «Тікетс.юей» авіаквитки на переліт авіарейсом ТК-66 та ТК-67 компанії «Тюркіш Ерлайнз Інк.» сполученням Стамбул-Денпасар-Бали-Стамбул, загальною вартістю 20 093,00 грн. 16.03.2020 року, скориставшись своїм квитком сполученням Стамбул-Денпасар-Бали , позивач вилетіла до місця призначення, проте, 09.04.2020 року їй було повідомлено, що зворотній рейс відміняється у зв`язку із запровадженням всесвітньої пандемії, закриття кордонів та скасування авіасполучення в деяких країнах. Звертаючись до суду, позивач на підтвердження своїх вимог надала копії електронних звернень, які не можуть бути прийняті до уваги як належні та допустимі докази з огляду на те, що з останніх не можливо встановити суб`єктів спілкування, їх електронні адреси та належність таких адрес таким суб`єктам, а також неможливо встановити дійсність такого листування та направлення вказаних листів сторонами одна одній. До того ж, з останніх вбачається, що в них мова йде про відшкодування вартості квитка й звернення адресовані третій стороні у справі. Разом з тим, в силу ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України звернення позивача до відповідача матеріали справи не містять, останні не здобуті й в ході розгляду справи. В ході розгляду справи третьою особою було повідомлено, що вартість зворотного квитка була повернута позивачу. Останньою вказане не було спростовано. Однак, вказане не є предметом розгляду у даній справі, не входить у предмету доказування, тому судом не досліджується та не оцінюється поряд із іншими доказами. Стаття 908 ЦК України встановлює, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Стаття 910 ЦК України передбачає, що за договором перевезення пасажира перевізник зобов`язується перевезти пасажира до пункту призначення, а у разі здавання багажу, доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу. Укладання договору перевезення пасажира та багажу з перевізником підтверджується видачею пасажирського квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Згідно з положеннями ч. 6 ст. 100 Повітряного кодексу України, авіаперевізник у своїх правилах повинен встановити та довести до відома пасажирів порядок виплати компенсації і надання допомоги пасажирам у разі відмови від прийняття на борт або скасування польоту чи затримки вильоту, зниження класу обслуговування пасажира, повернення плати за ненадану послугу з повітряного перевезення, розмір та спосіб виплати компенсації і обслуговування пасажирів, яким відмовлено у прийнятті на борт. Зазначені правила повинні відповідати вимогам та правилам, установленим міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законодавству України, в тому числі авіаційним правилам України. При цьому розмір виплати компенсації та надання допомоги пасажирам мають бути однаковими для внутрішніх і для міжнародних рейсів. Згідно з ч. 16 ст. 100 Повітряного кодексу України, пасажир має право на компенсацію від авіаперевізника і надання допомоги у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки рейсу, зниження класу обслуговування пасажиру в порядку, встановленому цим Кодексом, авіаційними правилами України та міжнародними договорами України. Частина 16 ст. 100 Повітряного кодексу України визначає, що пасажир має право на компенсацію від авіаперевізника і надання допомоги у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки рейсу, зниження класу обслуговування пасажиру в порядку, встановленому цим Кодексом, авіаційними правилами України та міжнародними договорами України. Згідно ч. 5 ст. 104 Повітряного кодексу України якщо пасажиру відмовлено у перевезенні проти його волі, авіакомпанія здійснює компенсаційну виплату у таких розмірах: 250 євро - для рейсів дальністю до 1500 кілометрів; 400 євро - для рейсів дальністю понад 1500 до 3500 кілометрів; 600 євро - для рейсів дальністю понад 3500 кілометрів. Як встановлено судом, між сторонами був укладений договір перевезення пасажирів, що підтверджується електронними квитками. Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, що рейс ТК67 Денпасар-Бали-Стамбулбув скасований через наявність заборон Уряду Індонезії та Туреччини через світову пандемію коронавірусу. Позивач, звертаючись до суду з вимогами про стягнення з відповідача компенсації в розмірі 600 Євро посилалась на положення ст. 104 Повітряного кодексу України. Проте, позивач не надала доказів, що вона зверталась до представників авіакомпанії про надання інформації про причини затримки рейсу та відповіді не отримала. До того ж, позивач в позовній заяві не зазначила причини, з яких не було здійснено обмін квитка на інший рейс, оскільки як вбачається в подальшому, через два місяці, позивач придбала квитки на авіарейс з Нгурах Рай (Індонезія) - Мінськ (Білорусь), не довівши обґрунтованість та необхідність придбання нових квитків. Крім того, світова пандемія спричинена коронавірусом SARS-CoV-2 є загальновизнаним фактом. Разом з тим, саме по собі запровадження карантину не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання абсолютно всіх договірних зобов`язань. Зацікавлена сторона повинна довести, що вона не в змозі виконувати конкретні зобов`язання і що цю неможливість зумовив саме карантин. Особа має обґрунтувати наявність причинно-наслідкового зв`язку між встановленим карантином та неможливістю виконання своїх зобов`язань за договором. Разом з тим, суд вважає, що надані стороною відповідача докази є належними та допустимими для надходження до висновку про те, що належне виконання укладеного між сторонами договору виявилося неможливим внаслідок непередбачуваної обставини, зокрема, через заборони авіасполучення Уряду Індонезії та Туреччини через світову пандемію коронавірусу. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому, суд надходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу компенсації у розмірі 600 Євро та шкоди у розмірі 29 799,32 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Звертаючись до суду, позивач просила стягнути на її користь матеріальні збитки у розмірі 10 046,50 грн., однак, доказами у розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України наявність таких збитків та їх розміру не довела, тому суд не знаходить підстав й для задоволення позову і у цій частині. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, та порушення прав позивача, як споживача послуг, а тому суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed