Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Полтавський домобудівельний комбінат», про визнання незаконним наказу та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 17.02.2020 року працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4-го розряду в енергетичному цеху в приватному акціонерному товаристві «Полтавський домобудівельний комбінат», згідно Наказу № 19-к від 17.02.2020 року. В липні 2020 року на його адресу надійшов припис військового комісара Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату від 22.07.2020 року № 7/2/39. Відповідно до вказаного припису йому 28.07.2020 року необхідно поїхати до військової частини [NUMBER], [ADDRESS] з метою прийняття на військову службу за контрактом та проходження там професійно психологічного відбору з 29.07.2020 року по 30.07.2020 року. 31.07.2020 року підписав контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на три роки. В січні 2021 року приватне акціонерне товариство «Полтавський домобудівельний комбінат» повідомило його, що він звільнений з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4-го розряду в енергетичному цеху у зв`язку із прогулом. Вважав Наказ № 61-к від 02.09.2020 року, виданий ПрАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» незаконним та таким що підлягає скасуванню виходячи із того, що відповідач навмисно зробив запис про прогул 30.07.2020 року знаючи при цьому, що з 28.07.2020 по 30.07.2020 року включно він поїхав до військової частини, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з метою прийняття на військову службу за контрактом та проходження там професійно-психологічного відбору, а з 31.07.2020 року та на час подачі позову перебував на військовій службі у Збройних Силах України, а також відповідач порушив визначену нормами КЗпП України процедуру звільнення працівника із займаної ним посади. Ухвалою суду від 05 лютого 2021 року було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 24 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від приватного акціонерного товариства «Полтавський домобудівельний комбінат» , в якому відповідач заперечує проти доводів позовної заяви, вважає що звільнення позивача було проведено з дотриманням приписів чинного законодавства та просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що до військової служби за контрактом [PERSON] приступив лише 31.07.2020 року, а не 27.07.2020 року, як він зазначив у своїй позовній заяві. Відтак до 30 липня 2020 року включно [PERSON] залишався працівником ПрАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» та підлягав внутрішньому трудовому розпорядку Товариства та згідно ст. 139 КЗпП України був зобов`язаний працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Не попередивши безпосереднього керівника про намір укласти контракт на військову службу, [PERSON] фактично допустив порушення трудової дисципліни і фактично самовільно залишив своє робоче місце, не пояснивши причини своєї відсутності на роботі 27,28,29,30 липня, таким чином допустивши прогул. 30.03.2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява від ПрАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» до [PERSON] , де останні просили суд зобов`язати [PERSON] надати пояснення про цілоденну відсутність на роботі 28.07.2020 року, 29.07.2021 року і 30.07.2021 року включно. В обґрунтування зустрічного позову вказували, що [PERSON] дійсно перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Полтавський ДБК». З 27.07.2020 року відсутній на роботі, пояснень щодо причин цілоденної відсутності на роботі у період з 28.07.2020 року по 30.07.2020 року не надав. 29.07.2020 року ПрАТ «Полтавський ДБК» було направлено Позивачу листа із запрошенням прийти на роботу і надати пояснення причин цілоденної відсутності на роботі 27.07.2020 року і 28.07.2020 року, Проте [PERSON] на підприємство не прибув і пояснень не надав. 10.08.2020 року [PERSON] підприємством було направлено лист № 52-01 від 10.08.2020 року, що підтверджується описом, накладною та квитанцією поштового відправлення № 3602104472126 із запрошенням прийти і надати пояснення з причин цілоденної відсутності на роботі з 29.07.2020 року по 30.07.2020 року. Проте [PERSON] на підприємство не прибув і пояснень не надав. Станом на сьогоднішній день достовірні та переконливі пояснення від позивача причин його цілоденної відсутності на роботі у період з 28.07.2020 року по 30.07.2020 року включно відсутні. 02.04.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив де останній просив суд ухвалити рішення, яким задовольнити його позов до приватного акціонерного товариства «Полтавський домобудівельний комбінат» про визнання незаконним наказу та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в обґрунтування відповіді на відзив вказував, що 27.07.2020 року він був на підприємстві та повідомляв адміністрацію приватного акціонерного товариства «Полтавський домобудівельний комбінат» про те, що 28.07.2020 року йому необхідно поїхати до військової частини [NUMBER], [ADDRESS] з метою прийняття на військову службу за контрактом та проходження там професійного-психологічного відбору з 29.07.2020 року по 30.07.2020 року. Раніше він надавав відповідачу повістку про його виклик на 27.07.2020 року до Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату. Звертався до адміністрації підприємства з метою написати заяву про часткову відсутність 27.07.2020 року на підприємстві у зв`язку з тим, що 27.07.2020 року його повісткою було викликано до Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату. Проте, адміністрація Товариства запевнила , що їм це непотрібно й так все зрозуміло. Того ж дня, 27.07.2020 року він направив на поштову адресу приватного акціонерного товариства «Полтавський домобудівельний комбінат» припис військового комісара Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату від 22.07.2020 року № 7/2/39. Згідно відомостей узятих з офіційного сайту AT «Укрпошта» вказане відправлення було вручене відповідачу 29.07.2020 року. Звертав увагу суду, що в Наказі № 61-к від 02.09.2020 року про його звільнення, доповідних записках головного енергетика [PERSON] від 28.07.2020 p., від 29.07.2020 p., від 30.07.2020р., актах від 28.07.2020 p., від 29.07.2020 p., від 30.07.2020 р. про відсутність на роботі [PERSON] , доданих відповідачем до відзиву не міститься жодних посилань на те, що 27.07.2020 року він був відсутній без поважних причин на підприємстві, а тому вважає, що будь-які посилання відповідача про його відсутність 27.07.2020 року не заслуговує на увагу. Твердження відповідача є необгрунтованим, безпідставним та надуманим, оскільки ним в підтвердження інформації про перебування на території навчального центру «Десна» в період з 28.07.2020 року по 30.07.2020 року до позовної заяви було додано копію припису військового комісара Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату від 22.07.2020 року № 7/2/39, та копію довідки Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату від 02.11.2020 року. Якщо б він не проходив в навчальному центрі «Десна» з 28.07.2020 року по 30.07.2020 року професійно-психологічного відбору його б не прийняли на військову службу за контрактом та 31.07.2020 року не зарахували до списків особового складу військової частини A3435. Ухвалою суду від 19.05.2021 року розгляд справи за позовом [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Полтавський домобудівельний комбінат» про визнання незаконним наказу та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснено за правилами загального позовного провадження. 26.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, де позивач просив у задоволенні зустрічного позову відмовити та ухвалити рішення про задоволення первісного позову. Ухвалою суду від 27.01.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити з підстав викладених у ньому, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити за безпідставністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, просив відмовити, зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити. Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. В судовому засіданні було встановлено те, що наказом № 19-к від 17.02.2020 року [PERSON] було прийнято до приватного акціонерного товариства «Полтавський домобудівельний комбінат» на роботу на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4-го розряду в енергетичному цеху. Наказом генерального директора ПрАТ «Полтавський ДБК» В.В.Шишкіна №61-к від 02.09.2020 року [PERSON] було звільнено з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду енергетичного цеху з 30 липня 2020 року за прогули без поважних причин, учинені 28 липня 2020 року, 29 липня 2020 року і 30 липня 2020 року згідно ст. 40 п.4 КЗпП України. Згідно копії припису від 22.07.2020 року № 1/2/39 ТВО війського комісара Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату [PERSON] запропоновано 28 липня 2020 року вибути до 169-го навчального центру м. Десна з метою прийняття на військову службу за контрактом на посаду: водій, ВОС -790037А для в/ч [NUMBER]. Згідно копії Довідки тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара Полтавського об`єданого міського військового комісаріату видана солдату [PERSON] , [INFO] в тому, що відповідно до припису військового комісара Полтавського об`єднаного міського військового від 22.07.2020 року № 7/2/39 він вибув 28.07.2020 року до військової частини [NUMBER], с.м.т. Десна, Чернігівського району, Чернігівської області ( 169-й навчальний центр) з метою прийняття на військову службу за контрактом та проходив там професійно- психологічний відбір з 29.07.2020 по 30.07.2020 року. Згідно з копією квитанції від 27.07.2020 року та копією відомостей з офіційного сайту AT «Укрпошта» [PERSON] було направлено на поштову адресу Приватного акціонерного товариства «Полтавський домобудівельний комбінат» лист ( припис військового комісара Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату від 22.07.2020 року № 7/2/39 ). Ст.40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір,укладений на невизначений строк, а також строковий трудовийдоговір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:1)змін ворганізації виробництваі праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства абоперепрофілювання підприємства, установи, організації, корочення чисельності або штату працівників; 2)виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;3)систематичного невиконання працівником безповажних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4)прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;5) не з`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки повагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади)при певному захворюванні.За працівниками, які втратили працездатність узв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи(посада)зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;7)появи нароботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8)вчинення замісцем роботи розкрадання (втому числідрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення з підстав, зазначених упунктах 1,2і6цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення запунктом 5цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Ст. 149 КЗпП України передбачає, щодо застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ніш органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Так, прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом робочого дня, а також відсутність без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно. Отже, склад прогулу, вчиненого за виною працівника, характеризується двома ознаками: а) відсутністю на роботі протягом робочого дня; б) відсутністю на роботі протягом дня більше трьох годин як безперервно, так і сумарно. Відсутність на роботі з поважних причин не можна вважати прогулом. У всіх випадках прогулу роботодавець повинен вирішити питання про поважність причин відсутності працівника на роботі. Якщо він вважає, що прогул був здійснений без повалених причин, він може розірвати трудовий договір з працівником. В свою чергу обов`язок доводити поважність причини відсутності на роботі покладений на працівника. Звільнення працівника з роботи може мати місце за одноразовий випадок прогулу без поважних причин. Але таке звільнення є правом, а не обов 'язком роботодавця. Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням, тому під час його застосування повинні бути дотримані порядок і строки накладення дисциплінарних стягнень. Розірвання трудового договору за цією підставою можливе як у тих випадках, коли працівник після вчинення прогулу приступив до роботи, так і тоді, коли він не має наміру продовжувати працювати. У першому випадку датою звільнення буде дата, зазначена у наказі про звільнення, або останній день роботи такого працівника, в другому випадку - день, коли він фактично залишив роботу. Згідно із ч. 1 ст. 147КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу., військову службу аа призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служои. під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у обов`язок, і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15 січня 2015 № 116-УІП «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду». Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - за призовом або у добровільному порядку (за контрактом). Частиною 4 цієї ж статті визначені види військової служби: строкова військова служба,- військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом. Виконання військового обовязку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За приписами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», визначено. що громадяни України. призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особовий період, або прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та ( або ) введенння воєнного стану користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Листом Верховного Суду від 13.07.2018 р. №60-1543/0/2-18 у якому ВС повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування вумовах мирного часу не приймав. Отже, Верховний Суд дотримується правової позиції, згідно з якою особливий період в Україні діє. З викладеного вбачається, що роботодавці і далі зобов`язані діяти в умовах особливого періоду, зокрема дотримуватись гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, у тому числі призваних на військову службу. Зазначені гарантії встановлені ст.119 Кодексу законів про працю України (зберігати місце роботи, посаду і середній заробіток таких працівників). Ст. 81 ч.1 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючі зібрані по справі докази та надаючи їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позивача звільнено за відсутності законних підстав та з порушенням порядку звільнення, що вказує на обґрунтованість вимог позивача про скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі. Посилання представника відповідача на те що відповідач допустив порушення трудової дисципліни і фактично самовільно залишив своє робоче місце 27,28,29,30 липня повністю спростовуються матеріалами справи. Ст.235КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у зв`язку із здійсненим ним або його близькою особою повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України"Про запобігання корупції" іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому грошової компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а у випадку неможливості поновлення - у розмірі дворічного середнього заробітку. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно виписки по рахункам з ПАТ «Банк Восток» заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці склала - 19 786.78 грн. (за 07.2020 р. - 14 115, 56 грн.. за 08.2020 р. - 5 671.22 грн.) і за цей період було 43 робочих днів (23 у липні 2020 року та 20 у серпні 2020 року). Так середньоденна заробітна плата відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 складала: 19786,78 грн. / 43 днів - 460,15 грн.. За таких умов, середній заробіток за час його вимушеного прогулу повинен обраховуватися з наступного дня після прийняттянаказу про звільнення 02.09.2020 року, тобто з 03.09.2020 року по день прийняття судом рішення по справі. Для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем здійснено розрахунок з 03.09.2020 року по 25.01.2021 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 45 554 гтн. 85 коп. (460,15 грн. середньоденної заробітної плати * 99 робочих днів (20 за вересень, 21 за жовтень, 21 за листопад, 22 за грудень, 15 за січень) = 45 554 грн. 85 коп.. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100). В абз.3 п.2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи. В силу п.5 розділу ІV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Згідно зі статтею 264ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК Українирішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріпленостаттею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначенийстаттею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріпленоКодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Відповідно дост.. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ч.1-3ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Підсумовуючи вищенаведене,

Outcome: approved