Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

23.07.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27 березня 2018 року її двоюрідна бабуся [PERSON] , [INFO] склала заповіт посвідчений Чернишовою О.А., приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 971. Відповідно до заповіту [PERSON] , заповідала усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось і взагалі все те, на що вона за законом мала би право і що буде належати їй на момент її смерті заповідала позивачу. На час складання заповіту [PERSON] , була власником лише квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В 2014 році [PERSON] було діагностовано захворювання: «С-ч (рак) правої молочної залози). В зв`язку з чим вона довгий час, періодично проходила медикаментозне лікування в різних закладах охорони здоров`я. Зокрема в 2015 році їй було проведено хірургічне лікування. Крім цього вона хворіла також на ІХС, кардіосклероз, артеріальну гіпертензію. З вересня 2019 року по 28.12.2019 рік остання проживала разом з бувшою дружиною батька позивачки [PERSON] , відповідачем по справі. [INFO] [PERSON] , померла. Після її смерті позивач звернулася із заявою до нотаріуса для прийняття спадщини надавши заповіт, складений [PERSON] на ім`я позивача. В подальшому дізналася, що 21.11.2019 року (за місяць до смерті) між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу. Вважає, що вказаний правочин [PERSON] здійснила, не маючи (в повній мірі) змоги усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в зв`язку з тим, що хворіла на захворювання, які під час підписання оспорюваного договору купівлі-продажу заважали їй прийняти вірне рішення та керувати своїми діями. Також мало місце медикаментозне лікування, в т.ч. із застосуванням знеболюючих наркотичних анальгетиків. Просить визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 25.08.2020 року, через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому остання просила в задоволення позову відмовити, оскільки вважає, що обставини, які викладені в позовній заяві не відповідають дійсності. Так, про те, що [PERSON] склала заповіт на позивача їй відомо не було. З [PERSON] в неї були чудові стосунки. В літку 2019 року [PERSON] повідомила, що хоче продати свою двохкімнатну квартиру і купити однокімнатну. Вона зверталася до ріелтора з приводу цього але в подальшому запропонувала купити квартиру відповідачу. На що остання погодилася. При вчиненні правочину [PERSON] , мала можливість усвідомлювати значення своїх дій про що можуть підтвердити свідки. В підготовчому судовому засіданні від представника позивача надійшли клопотання про виклик свідків в судове засідання, про витребування доказів, про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2020 року витребувано докази, а саме у приватного нотаріуса Перепилиці Ж.П. оригінал договору купівлі продажу укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON] та у КНП ФМР Фастівського центру первинної медичної допомоги оригінали амбулаторної карти хворої [PERSON] . Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.08.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 22.09.2020 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від приватного нотаріуса Перепилиці Ж.П. Фастівського районного нотаріального округу надійшли письмові матеріали. 28.12.2020 через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.01.2021 року витребувано докази, а саме у КНП ФРР «Фастівська центральна районна лікарня» оригінали справи щодо проведення психіатричного огляду [PERSON] та завірену копію сертифікату лікаря-психіатра який проводив обстеження [PERSON] 15.02.2021 року через канцелярію суду на виконання ухвали про витребування доказів надійшли письмові матеріали. 23.02.2021 Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області за клопотанням представника позивача призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження у справі зупинено. 18.10.2021 року на адресу суду надійшов лист від КНП КОР Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання де зазначено, що в результаті реорганізації підприємство змінило назву на КНП Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», а також на поставленні питання в ухвалі суду можливо дати відповідь в рамках проведення психолого-психіатричної експертизи. 06.12.2021 року поновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду. 22.12.2021 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області призначено у справі судово психолого-психіатричну експертизу. Провадження у справі зупинено. 30.05.2022 року надійшов Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 31-ц від 19.01.2022 року. 31.05.2022 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області поновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та в їх задоволенні просили відмовити в повному обсязі з підстав необгрунтованності та безпідставності. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Перевіряючи доводи позивача, судом встановлено що 21 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір Купівлі-Продажу квартири, який посвідчений Перепелицею Ж.П., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2511. За даним договором [PERSON] (Продавець) передала у власність, а [PERSON] (Покупець) прийняла у власність (купила) квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. За життя [PERSON] склала Заповіт посвідчений 27.03.2018 року Чернишовою О.А.. приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 971, згідно якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження: «усе її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті заповіла [PERSON] позивачу по справі. Також, в ході розгляду справи було встановлено, що 27 червня 2019 року [PERSON] зробила розпорядження на випадок своєї смерті та склала Заповіт яким заповідала усе її майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось, і взагалі все те на що вона буде матиме право і що буде належати їй на момент смерті [PERSON] , відповідачу по справі. Спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Позивач звертаючись до суду з даним позовом посилається на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] хворіла на захворювання, які під час підписання оспорюваного договору заважали їй прийняти вірне рішення та керувати своїми діями. Також мало місце медикаментозне лікування в т.ч. із застосуванням знеболюючих наркотичних анальгетиків. Частина 1 ст. 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , яка є відповідачем по справі було укладено договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2019 року посвідченого Перепелицею Ж.П., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 2511. Згідно умов даного договору [PERSON] , передає у власність (продає), а покупець- [PERSON] приймає у власність (купує) квартиру [ADDRESS] (п.1.1. Договору). Квартира, що відчужується, належить Продавцю ( [PERSON] ) на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Мельник К.С., приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області 08.05.2012 року, реєстровий номер 272. (п.1.2 Договору). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Фастівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 12.03.2020 року. За життя [PERSON] склала Заповіт від 27.03.2018 року посвідчений Чернишовою О.А., приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 971, яким зробила розпоряджання: усе її майно, де б воно не знаходилося і з чого воно не складалось, і в загалі все те, на що вона за законом буде мати право і що буде належати їй на момент смерті, заповіла [PERSON] . Також, Заповітом від 27.06.2019 року посвідченого Перепелицею Ж.П., приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1343 [PERSON] зробила розпоряджання: усе її майно, де б воно не знаходилося і з чого воно не складалось, і в загалі все те, на що вона за законом буде мати право і що буде належати їй на момент смерті, заповіла [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначила, що укладення договору купівлі-продажу квартири, яка належала спадкодавиці [PERSON] , порушують її права, як спадкоємиці за заповітом. На час укладення вказаного договору [PERSON] мала захворювання та їй було призначено медикаментозне лікування, в т.ч. із застосуванням знеболюючих наркотичних анальгетиків, які перешкоджали їй усвідомлювати значення своїх дій та вона не могла керувати ними. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, майнові права, право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За змістом цих норм, з врахуванням положення статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У правовій позиції ВСУ у справі №6-2833цс16 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З правової позиції ВСУ у справі № 6-131цс14 вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Статтею ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Слід зауважити, що позивач звертаючись до суду з вказаним позовом посилалися на те, що [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними, в зв`язку тим, що померла хворіла на захворювання, які під час підписання оспорюваного договору заважали їй прийняти вірне рішення та керувати своїми діями. Також, мало медикаментозне лікування. Як на підставу недійсності правочину послалися на положення статті 225 ЦК України, де вказано, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Також покликалися на положення ст. 230 ЦК України. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання договору недійсним має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Однак, незважаючи на вказані норми закону позивачем та його представником в процесі розгляду справи не надано належних доказів того, що через психічне захворювання на момент укладення оспорюваного договору [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В той же час доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом враховується що згідно з вимогами ст.ст.202-204 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК). З врахуванням вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 18.08.2019 року справа № 311/3823/15-ц, правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним, за ст.225 ЦК, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 №6-9цс12, від 28.09.2016 №6-1531цс16 та постановою ВС від 14.11.2018 №61-5896св18. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2021 року призначено по справі судову психолого-психіатричну експертизу. Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 31-ц від 19.01.2022 року [PERSON] , під час складання і підписання договору купівлі-продажу 21.11.2019 року страждала на хронічне психічне захворювання у формі астенічного розладу органічного походження (атеросклероз, наслідки перенесеного ГПМК, ракова інтоксикація). Проте ступінь виразності психічних розладів був такий, що [PERSON] під час складання і підписання договору купівлі-продажу 21.11.2019 року могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. У [PERSON] , під час складання договору купівлі-продажу від 21.11.2019 року будь-яких змін у психологічному стані не відмічалося. Також, згідно Медичної довідки Серія 12 ЯЯУ № 534698 від 14.11.2019 року (на час укладення оспорюваного договору) про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів встановлено, що у [PERSON] симтонів психіатричних захворювань не виявлено. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Провівши системний аналіз доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту перебування [PERSON] на момент укладення оспорюваного правочину в стані коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до свого психічного стану [PERSON] була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що категорично підтвердило спроможність особи в момент вчинення правочину, а саме станом на 21 листопада 2019 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджено змістом договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого нотаріально, з якого вбачається добровільність сторін у реалізації своїх намірів щодо укладання саме договору купівлі-продажу, з передачею грошових коштів як сплати продавцю за придбаний покупцями предмет договору, в тому числі з зазначенням власноручного запису як продавцем так і покупцем свого волевиявлення у договорі свідчить про дійсність намірів [PERSON] на укладання саме договору купівлі-продажу даної квартири, та відсутність жодного допустимого та достатнього доказу який би міг надати можливість припущення щодо абсолютної її неспроможності в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. А тому, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог, як таких що не знайшли свого підтвердження та обґрунтування в розумінні приписів ч. 1 ст. 225 ЦК України. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини справи, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження, тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставність та недоведеністю.

Outcome: dismissed