Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Хауз 1991» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку і за затримку виплати розрахунку при звільненні, в якому з урахуванням заяви №2 про уточнення розміру позовних вимог просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 95000,00 грн, компенсацію за 130 днів невикористаної відпустки в розмірі 20386,60 грн, компенсацію втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати при звільненні в сумі 510,00 грн. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач працювала в ТОВ «Трейд Хауз 1991», 30.06.2020 р. була звільнена за угодою сторін. В день звільнення відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, що було встановлено в ході інспекційного відвідування працівниками ГУ Держпраці у Київській області. Лише 28.01.2021 р. відповідач перерахував позивачу заробітну плату за квітень-травень 2020 року, що є підставою для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2020 р. по 28.01.2021 р. Крім цього, при звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.10.2015 р. по 30.06.2020 р., а саме за 130 днів відпустки. При проведенні інспекційного відвідування позивач дізналась про наявність наказів про надання відпустки за її заявами. Між тим, такі заяви позивач не писала, не підписувала та відповідачу не подавала. Вказана компенсація за невикористану відпустку в розмірі 20386,60 грн до цього часу не виплачена, а тому, окрім неї, відповідач за 19 місяців затримки розрахунку повинен сплатити 95000,00 грн. Крім цього, за затримку виплати нарахованої заробітної плати позивач нарахувала компенсацію втрати частини доходу в розмірі 510,00 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що підстави для виплати компенсації за невикористану відпустку відсутні, позивач перебувала у щорічній відпустці, про що свідчать її заяви та накази про надання відпустки, з якими позивач ознайомлювалась. Звертає також увагу, що для стягнення компенсації за невикористану відпустку встановлено тримісячний строк для звернення до суду. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що підпис в заявах про надання відпустки та наказах не належить позивачу, оригінали вказаних документів надані не були. Вважає, що стягнення компенсації за невикористану відпуску не обмежується строком звернення до суду. Ухвалою судді від 24.09.2021 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за викладених у позовній заяві та заяві №2 про збільшення позовних вимог обставин, просили його задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, просив стягнути витрати на правничу допомогу. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 30.09.2015 р. працювала менеджером в ТОВ «Трейд Хауз 1991», на підставі наказу №ТХ000000006-0000000009 від 01.07.2020 р. звільнена за згодою сторін. Зазначене підтверджується копіями наказів, трудовою книжкою позивача. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 95000,00 грн, компенсацію за 130 днів невикористаної відпустки в розмірі 20386,60 грн, компенсацію втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати при звільненні в сумі 510,00 грн. Щодо стягнення компенсації за 130 днів невикористаної відпустки в розмірі 20386,60 грн. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 роз`яснено, що якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Відповідач разом з відзивом на позов надав заяви [PERSON] про надання відпусток та накази ТОВ «Трейд Хауз 1991» про надання [PERSON] щорічних відпусток. Вказані накази та заяви містять підпис [PERSON] . Посилання позивача, що підпис у вказаних наказах виконаний іншою особою, є припущенням, а доказування згідно ст. 81 ч.6 ЦПК України не може ґрунтуватись на припущення. В предмет позову [PERSON] не входило визнання недійсними зазначених вище наказів, обставини, викладені в них не спростовані позивачем, з клопотанням про призначення експертизи позивач не зверталась, а тому суд вважає їх чинними. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відтак, обставини наявності заборгованості з компенсації за 130 днів невикористаної відпустки в розмірі 20386,60 грн. позивачем не доведені належними, допустимими і достовірними доказами, а тому підстави для стягнення вказаних коштів відсутні. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 95000,00 грн., компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати при звільненні в сумі 510,00 грн. Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В постанові Верховного Суду від 09.09.2020 р. у справі № 212/5797/15-ц зроблено висновок, що Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 95000,00 грн. обґрунтована тим, що: 1) позивач була звільнена 30.06.2020 р., а заробітна плата виплачена лише 28.02.2021 р., що є підставою, на думку позивача, для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2020 р. по 28.01.2021 р; 2) компенсація за невикористану відпустку не була виплачена позивачу взагалі, що підставою, на думку позивача, для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2020 р. по 01.02.2022 р; Cудом встановлено, позивач була звільнена 01.07.2020 р., повний розрахунок в день звільнення з позивачем проведено не було, 28.01.2021 р. позивач отримала 8050,00 грн заробітної плати за квітень-травень 2020 р., що підтверджується випискою по рахунку АТ «КБ «Приватбанк». (а.с. 20) Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. В постанові Верховного Суду від 21.12.2019 р. (справа №243/10489/17-ц ) зазначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (вимушеного прогулу) за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» , тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (вимушеного прогулу) не входить до структури заробітної плати. Судом встановлено, що позивач була звільнена 01.07.2020 р., отримала заробітну плату за квітень-травень 2020 р. - 28.01.2021 р., а до суду звернулась з даним позовом 08.09.2021 р. Тобто, визначений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати при звільненні позивач пропустила, що є підставою для залишення вказаних позовних вимог без задоволення. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 22.09.2021 р. у справі №740/973/20. При цьому, суд погоджується з доводами сторони позивача, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком. Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 21.04.2021 р. у справі №306/930/19. Однак, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з невиплатою компенсації за невикористану відпустку є похідною від вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, яка задоволенню не підлягає, а тому суд вважає, що у задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Хауз 1991» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку і за затримку виплати розрахунку при звільненні, - потрібно залишити без задоволення. Щодо витрат відповідача на правничу допомогу варто зазначити настпуне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу відповідача надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 01.10.2021 р., акт надання послуг від 08.10.2021 р., за яким сторони погодили вартість гонорару в сумі 7000,00 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера №64 від 08.10.2021 р. про сплату 7000,00 грн. В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У відповіді на відзив представник позивача просить зменшити витрати на правничу допомогу. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та об"єм виконаних робіт (наданих послуг), беручи до уваги те, що сторона позивача заявила клопотання про зменшення розміру витрат, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Хауз 1991» кошти судових витрат на правничу допомогу в сумі - 4000 грн. 00 коп. На думку суду, такий розмір витрат є обґрунтованим, виходячи зі складності справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 47, 83, 116, 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Законом України «Про відпустки», та

Outcome: approved