Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

20.12.2021 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з 07.12.1992 р. по 19.08.2021 р. перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Разом з тим, оскільки у день звільнення відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не розрахувався з нею та не виплатив усі належні їй суми, тому позивачка звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою від 17.01.2022 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що позивачка не заперечила проти проведення заочного розгляду справи, при цьому належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з 07.12.1992 р. позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах та займала посаду оператора третього розряду групової котельні, а 19.08.2021 р. була звільнена із займаної посади з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, згідно з наказом № 15/к від 19.08.2021 р., що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до ч.1 ст. 47 та ч.1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в день звільнення позивачки не провів з нею розрахунок, зокрема не виплатив нараховану заробітну плату за період з липня по серпень 2021 року в сумі 10800,00 грн., компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 3340,17 грн., вихідну допомогу в сумі 6480,00 грн., а всього 20620,17 грн., що підтверджується довідкою про доходи. Таким чином, оскільки відповідач в порушення вимог закону при звільнені позивачки не виплатив усі належні їй суми, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про стягнення заробітної плати є обґрунтованим та таким, що підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі в сумі 20620,17 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З врахуванням вищенаведених положень законодавства, а також перевіривши розрахунки позивачки, наведені у позовній заяві, суд на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, вважає, що позов у частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.12.2021 р. по 16.06.2022 р. включно в сумі 63256,85 грн. (308,57 грн. середньоденна заробітна плата * 205 кількість робочих днів). Крім того в порядку, визначеному ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн. Також, суд вважає за необхідне на підставі п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 6480,00 грн. (12960,00 грн. / 2 міс).

Outcome: approved