Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON] , за яким просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу з урахуванням індексу інфляції 100946 $ США (сто тисяч дев`ятсот сорок шість доларів США) у рахунок повернення боргу за розпискою від 22.03.2018 р.; суму 7510 $ США (сім тисяч п`ятсот десять доларів США) 3% річних; 5443 $ США (п`ять тисяч чотириста сорок три долари США) процентів згідно ст. 1048 ЦК України; 300000 гривень (триста тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди; 20000 гривень (двадцять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на таке. 22 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у розмірі 85000 доларів США (вісімдесят п`ять тисяч доларів США) строком на 9 місяців і зобов`язався повернути їх до 22 грудня.2018 року. На підтвердження передачі грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав розписку і отримав гроші (копія розписки). Відповідач свої зобов`язання згідно договору позики та у вказані в борговій розписці строки не виконав. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, на позовних вимогах наполягали у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив, відзиву на позов не надав. Суд у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з`явився, у порядку заочного розгляду справи Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову з урахуванням позицій представника відповідача. Судом встановлено, що 22 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у розмірі 85000 доларів США (вісімдесят п`ять тисяч доларів США) строком на 9 місяців і зобов`язався повернути їх до 22.12.2018 року. На підтвердження передачі грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав розписку і отримав гроші (а. с. 12). Відповідач свої зобов`язання згідно договору позики та в вказані в борговій розписці строки не виконав. Позивач неодноразово звертався до нього з вимогою як найшвидше повернути борг та намагався вирішити конфлікт що виник. Проте Відповідач навпаки намагається уникнути виконання покладених на нього зобов`язань. Це змусило [PERSON] звернутися за захистом порушеного права до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Приписами ч. 2 ст. 640 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Борговий документ (розписка) позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг. Стаття 1049 ЦК України зобов`язує позичальника повернути позикодавцеві позику. Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Саме на підтвердження укладання договору позики і передачі грошей за ним і була складена розписка (а. с. 12). Верховний Суд у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначив, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. При визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення суд зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Суд дійшов висновку про те, що за викладених обставин вимога про стягнення 85000 доларів США (вісімдесят п`ять тисяч доларів США) як основного боргу є цілком обґрунтованою. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Правомірність нарахування та виникнення права вимоги щодо сплати процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду № 12-14гс18 від 10.04.2018 року, відповідно до якої термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК. Правовідносини щодо повернення грошових коштів за борговою розпискою є договірними правовідносинами, а отже, до них застосовуються положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок 3% річних за ст.625 ЦК України: 85000$ США х 1075 дн. (період прострочення) = 7510$ США; Загальна сума процентів (3% річних) за прострочений період: 7510$ США. Розрахунок процентів згідно ст.1048 ЦК України: Облікова ставка НБУ діюча станом на 1.12.2021 становить 8,5%. 85000$ США х 275дн. = 5443 $ США; Загальна сума процентів (згідно ст. 1048 ЦК): 5443 $ США. Щодо стягнення індексу інфляції. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18). Враховуючи вказану позицію, вимоги Позивача про стягнення індексу інфляції задоволенню не підлягають. Щодо стягнення моральної шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відшкодування моральної шкоди, як правовий наслідок порушення зобов`язання, настає у разі встановлення цього договором або законом (стаття 611 ЦК України). Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 300000 грн(триста тисяч гривень). Відповідач своєю протиправною поведінкою щодо не повернення коштів позивачу, тривалий час завдає моральних страждань, оскільки внаслідок його дій значно погіршився майновий стан позивача, який не тільки не отримав прибутку, на який розраховував, а й не отримав своїх коштів, які відповідач утримує у себе, також суттєво змінився звичний рух життя, по цей час позивач вимушений відстоювати свої законні права та інтереси в суді, перебуває у постійному нервовому напруженні, внаслідок чого погіршився стан його здоров`я. Моральну шкоду, завдану відповідачем своїми діями, суд оцінює в 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На виконання вказаних вимог щодо підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: ордер на надання правничої допомоги № 98 від 01.02.2022 між адвокатом Адаменком Анатолієм Валерійовичем (посвідчення адвоката № 94 від 17.11.2008 року) та [PERSON] . Таким чином, з боку позивача не були надані достатні, належні та допустимі докази, які підтверджують понесенні ним витрати на правничу допомогу у сумі 20000 гривень, що є підставою для відмови позивачу у стягненні з відповідача витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі, оскільки не надано документу підтверджуючого сплату гонорару. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Outcome: partial