Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

13 липня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним, витребування майна, поновлення права власності. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2021 року цивільну справу № 753/14178/21 передано судді Шаповаловій К.В. 30 липня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідачів. Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з підготовче засідання на 13 жовтня 2021 року. Підготовче засідання призначене 13 жовтня 2021 року не відбулось у зв`язку з відпусткою судді та наступне судове засідання було призначено на 29 жовтня 2021 року. 13 жовтня 2021 року від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про зміну предмету позову(вх. №70954), відповідно до якої позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 березня 1996 року, витребувати Ѕ частину квартири з незаконного володіння відповідачів, поновити право власності на Ѕ частину квартири та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування після померлої матері. Ухвалою суду від 29 жовтня 2021 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, підготовче засідання було відкладено на 26 листопада 2021 року. 26 листопада 2021 року на адресу суду надійшли відомості від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" про право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 листопада 2021 року підготовче засідання було відкладено на 09 лютого 2022 року. 26 листопада 2021 року від Сьомої київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи, відкритої після померлої [PERSON] . Ухвалою суду від 9 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 4 квітня 2022 року. 4 квітня 2022 року судове засідання не відбулось, відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Розгляд справи було призначено на 5 липня 2022 року. У судове засідання 5 липня 2022 року представник позивача не з`явився, від нього надійшла заява про можливість розгляду справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи, судові виклики повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідачі повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, відповідно до приписів частини десятої статті 187 ЦПК України - через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзиви на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, видане 11 вересня 1995 року, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 10, 88). Згідно із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а.с. 9). Як зазначив позивач у позовній заяві, після смерті матері він залишився без батьківського піклування та до повноліття проживав з опікуном [PERSON] у Яготинському районі Київської області. Після досягнення повноліття повернувся до вказаної квартири та проживає там постійно. З листа Дарницької районної державної адміністрації м. Києва від 5 липня 1996 року № 956/06-20 вбачається, що опікунська рада Дарницької райдержадміністрації повідомила начальника ЖЕК № 908 про те, що неповнолітній [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , залишився без батьківського піклування, у зв`язку зі смертю матері, а брат [PERSON] звинувачується у кримінальній справі. Опікунська рада просила зберегти квартиру за дитиною (а.с. 11). У 2013 році позивач звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини після померлої матері. Постановою державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори від 8 листопада 2013 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою: [ADDRESS] після померлої [PERSON] у зв`язку з відсутністю у заявника правовстановлюючого документу на квартиру (а.с. 12). У 2020 році позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та під час розгляду справи, з документів, які на запит суду були надіслані Київським БТІ позивач дізнався про те, що 13 березня 1996 року на Київській універсальній біржі між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . 28 лютого 1997 року на Київській універсальній біржі між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , від імені якої діяв брокер [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу вказаної вище квартири. Позивач у позовній заяві вказав, що з 1987 року він зареєстрований у вказаній квартирі до моменту смерті матері та з 18 років постійно проживає в ній, жодна особа (зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) за цей час не заявляла про своє право на вказану квартиру, не з`являлась в ній та не ставила вимоги до позивача щодо виселення. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] та [PERSON] був укладений 13 березня 1996 року після смерті його матері, просить суд визнати такий договір недійсним, витребувати Ѕ частини квартири від відповідачів та поновити його право власності на Ѕ частину квартири. Стосовно вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року. Як було встановлено судом, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] був укладений 13 березня 1996 року на Київській універсальній біржі. Зі сторони продавців оспорюваний договір підписав [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, виданої Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 11 липня 1995 року [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] . Згідно із частиною першою статті 64 ЦК УРСР довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Статтею 69 вказаного кодексу визначено, що чинність довіреності припиняється внаслідок: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови особи, якій видана довіреність; 4) припинення юридичної особи, від імені якої видана довіреність; 5) припинення юридичної особи, на ім`я якої видана довіреність; 6) смерті громадянина, який видав довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім; 7) смерті громадянина, якому видано довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім. Відповідно до статті 9 ЦК УРСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. [PERSON] померла [INFO] , тобто на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 13 березня 1996 року, встановлено, що [PERSON] померла, тобто її цивільна правоздатність припинилася. Статтею 48 ЦК УРСР визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Отже, встановивши, що на час укладання на Київській універсальній біржі договору купівлі-продажу від 13 березня 1996 власник спірного нерухомого майна (1/2 частини квартири) [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина, якому також належала Ѕ частина квартири, померла, суд приходить до висновку про наявність встановлених законом підстав для визнання вказаного договору недійсним. При цьому суд зазначає, що вимога позивача про визнання недійсним саме першого договору купівлі-продажу від 13 березня 1996 року, а усіх договорів, що укладались щодо такого нерухомого майна, зокрема договір купівлі-продажу від 28 лютого 1997 року, за яким право власності на спірну квартиру перейшло до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідає належному способу захисту, з урахуванням норм чинного законодавства України, оскільки якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Стосовно вимоги про витребування майна (1/2 частини квартири, яка на праві власності належала позивачу) суд зазначає таке. З урахування пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частиною першою статті 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Вказаний правовий висновок містить в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] на момент укладання договору купівлі продажу від 13 березня 1996 року належала на праві власності позивачу та його мамі в рівних долях (по Ѕ частині) та вибула з володіння останніх поза їх волею на підставі договору купівлі-продажу майна, яке визнано судом недійсним, з підстав зазначених вище. Отже, враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана відповідачем [PERSON] у особи, яка не мала права його відчужувати та вибула з володіння позивача та його матері поза їх волею (оскільки мати позивача діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього на той час позивача), з огляду на усталену практику Верховного Суду, яка в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про витребування майна - Ѕ частини спірної квартири, підлягають задоволенню. Відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Судом встановлено при розгляді справи, що договори, на підставі яких набуто відповідачами право власності на спірну квартиру свідчать про відсутність правових підстав для вибуття цієї квартири із власності позивача та його матері, вимога про витребування Ѕ частини майна від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] судом задоволено, з підстав, визначених вище, при цьому спірний договір купівлі-продажу майна, який визнано судом недійсним, був укладений на Київській універсальній біржі у 1996 році, а тому, з метою гарантування позивачу [PERSON] відновлення його порушеного права та надання ефективного способу судового захисту, враховуючи зміст статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд вважає правильним задовольнити вимогу позивача про поновлення права власності на Ѕ частину квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стосовно вимоги про визнання права власності на Ѕ частини квартири в порядку спадкування суд зазначає. Відповідно до копії свідоцтва про народження позивач [PERSON] є сином [PERSON] (а.с. 8) Як зазначалось, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 9). Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про прав власності від 11 вересня 1995 року (а.с.88). Як вбачається з копії спадкової справи № 522/2013, яка була надіслана на запит суду, з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернувся лише позивач [PERSON] 8 листопада 2013 року. Постановою державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори від 8 листопада 2013 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою: [ADDRESS] після померлої [PERSON] у зв`язку з відсутністю у заявника правовстановлюючого документу на квартиру (а.с. 12). Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого, статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною перешою статті 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до копії паспорта [PERSON] , він зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 8 травня 1987 року і по теперішній час, тобто позивач був зареєстрований та фактично проживав (неповнолітній) в цій квартирі на момент смерті його матері [PERSON] , а отже фактично прийняв спадщину, оскільки у строк 6 місяців з дня відкриття спадщини не подавав заяв про відмову від її прийняття. Іншого (протилежного) судом під час розгляду справи не встановлено та відповідачами у справі не доведено. Відповідно до копії спадкової справи інших спадкоємців після померлої [PERSON] немає, не встановлено таких й під час розгляду справи. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану у [PERSON] був ще син [PERSON] , [INFO] (а.с. 105). Представником позивача суду було надано лист Дарницького УП ГУ НП в м. Києві стосовно того, що відповідно до наявних обліків управління громадянин [PERSON] , [INFO] , (другий син померлої та брат позивача) рахується померлим від 9 січня 2006 року (а.с.104). У відповідності до пункту 4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] померлої [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про право власності від 11 вересня 1995 року. Поряд з цим, під час розгляду цієї справи судом було встановлено неправомірне вибуття, зокрема, Ѕ частини квартири, що на праві власності належала померлій з її власності та, відповідно було визнано недійсним договір купівлі-продажу від 13 березня 1996 року, на підставі якого [PERSON] (померла) була позбавлена права власності на вказану частину квартири. Враховуючи все вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов в частині визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом є також обґрунтованим, у зв`язку з чим в цій частині позов підлягає задоволенню. Відповідно до статті 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними належними та достатніми засобами доказування, а тому позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved