Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Брусилівської селищної ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обгрунтувала тим, що [INFO] померла рідна тітка позивачки - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на право на земельну частку пай із земель реформованого КСП «Хлібороб» с.Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, яке належало померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0198773. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивачка, оскільки проживала разом з спадкодавцем до моменту смерті разом, доглядала її та здійснила поховання. Після смерті тітки позивачка вступила в фактичне володіння та управління всім спадковим майном, яке складалося із всіх речей особистого вжитку та сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0198773, особистий будинок ще в 1996 році подарувала позивачці як найближчій рідній людині, оскільки за життя [PERSON] в шлюбі не перебувала та власних дітей не мала. Єдиною особою, яка відповідно до норм діючого на момент смерті [PERSON] цивільного законодавства входила до кола спадкоємців, являлася мати позивачки та рідна сестра померлої - [PERSON] , яка померла [INFO] . В подальшому позивач звернулась до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус відмовив у його видачі, так як [PERSON] протягом встановленого строку не подала заяву про прийняття спадщини після смерті [INFO] її тітки [PERSON] . В ході розгляду справи представник позивачки як на підставу для віднесення позивачки до кола спадкоємців після смерті [PERSON] додатково посилався на факт перебування позивачки на утриманні спадкодавця в зв`язку з непрацездатністю (виходом на пенсію) та незадовільним станом здоров`я, тому вказував, що позивачка і на цій підставі належить до кола спадкоємців за ст. 531 ЦК УРСР. На підставі викладеного позивач просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право на земельну частку пай із земель реформованого КСП «Хлібороб» с.Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, яке за життя належало померлій [INFO] [PERSON] , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0198773, виданому Брусилівською районною державною адміністрацією 06.06.1997. Ухвалою судді від 08.11.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 30.11.2021 позовну заяву було залишено без руху, надано термін для виправлення недоліків. Згідно з ухвалою судді від 13.12.2021 постановлено продовжити розгляд справи в підготовчому судовому засіданні, у зв`язку з поданням до суду заяви на виконання ухвали про залишення позову без руху, згідно з якою було усунуто недоліки. Ухвалою судді від 17.01.2022 підготовче провадження по указаній цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, її інтереси представляє представник - адвокат Нестеренко М.М., тому суд на підставі п.4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України здійснює розгляд справи без участі позивача. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Нестеренко М.М. позовні вимоги підтримав. Надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, також вказав, що позивачка перебувала на утриманні спадкодавця, так як вийшла на пенсію в 1997 році, проживала з тіткою, остання не мала власних дітей та доглядала за позивачкою, яка мала вади здоров`я. Відтак просив позов задовольнити, судові витрати покласти на позивача. Представник відповідача - Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , і вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ( а.с.5). [INFO] померла [PERSON] , і вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ( а.с. 6). Копією свідоцтва про народження від 06.04.1951 серії [NUMBER] , підтверджується що матір`ю [PERSON] є [PERSON] (а.с. 5 зворот). Згідно копії довідки №241 від 12.10.2020 Брусилівської селищної ради, Брусилівського району Житомирської області, [PERSON] до дня смерті проживала без реєстрації в у своєї племінниці [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] (а.с. 6 зворот). Згідно копії договору дарування житлового будинку від 13.02.1996 [PERSON] подарувала [PERSON] належний їй будинок в с.Соловіївка, Брусилівського району, Житомирської області (а.с. 7). Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0198773 [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Хлібороб» розміром 4,96 га. (а.с. 8). Згідно копії інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо [PERSON] , яка померла [INFO] - відсутня (а.с. 9). Згідно довідки ГУПФУ від 07.06.2022, [PERSON] отримує пенсію за віком з 20.10.1997 року. Постановою про відмову у заведенні спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину від 04.10.2021 відмовлено [PERSON] у заведенні спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її тітки [PERSON] , оскільки заявницею протягом встановленого строку не подано заяву про прийняття спадщини (а.с. 9 зворот). Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 13.08.2021 встановлено факт того, що померла [INFO] [PERSON] є рідною тіткою [PERSON] , [INFO] (а.с. 10-11). Вартість земельної ділянки площею 5,49 га, що знаходиться на території Соловіївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, а саме паю по реформованому КСП «Хлібороб», становить 86899,84 грн., що підтверджується витягом з документації з землеустрою про вартість сільськогосподарських угідь виданим відділом у Брусилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 20.10.2020 № 32-6-0.22-270/162-20 (а.с. 12). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є родичами позивачки, пам`ятають, що вона проживала з тіткою [PERSON] до її смерті, дітей у тітки не було, вона подарувала будинок позивачці, а пай залишився неуспадкований. Вказали, що позивачка коли жила з тіткою була пенсіонеркою, мала вади здоров`я, тому її доглядала тітка до дня смерті. Стаття 15 ЦК України передбачає, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 4, 7, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення суд керується наступним. Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності застосовуються норми Цивільного Кодексу Української РСР в ред. 1963 року. Згідно роз`яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного Кодексу 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18). Оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відтак, суд вважає безпідставними посилання позивача у позові на положення ст. ст. 1218, 1264 та 1268 ЦК України на обгрунтування позовних вимог. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в Постанові «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами, які діяли на час виникнення даних правовідносин), заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Аналогічна позиція викладена у п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13. Так, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини. Аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. За правилами ст.ст.548, 549 ЦК УРСР 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Так, відповідно до ст.ст.529, 530 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 531 ЦК УРСР встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Отже, чинне на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] законодавство передбачало встановлення факту прийняття спадщини особою, яка відноситься до кола спадкоємців. Суд враховує, що заповіт на ім`я позивачки спадкодавцем не складався. Тому, оскільки позивачка [PERSON] є племінницею спадкодавця [PERSON] , яка померла 2001 року, тобто не відноситься до спадкоємців першої та другої черги, то відповідно до норм ст.529, 530 ЦК УРСР позивачка не відноситься до кола її спадкоємців за законом, заповіт не складався, а тому позивачка не має права на спадкування після смерті [PERSON] . При цьому суд враховує і висновки Верховного Суду щодо права на спадкування племінниці за правилами ЦК УРСР, викладені в постановах від 16.10.2019 у справі № 280/655/17 (провадження № 61-26520св18), від 28.08.2019 провадження № 61-28672св18 (справа № 695/104/17), та у своїй постанові від 08.07.2020 у справі № 588/225/18, які є обов`язковими для застосування судом згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Щодо перебування непрацездатної позивачки на утриманні спадкодавця як підстави для віднесення позивачки до кола спадкоємців, передбаченої ст. 531 ЦК УРСР 1963 року, то суд зазначає наступне. Дійсно, ст. 531 ЦК УРСР 1963 року, як вже зазначалось, відносила до кола спадкоємців непрацездатних осіб, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Як вказано в пункті 8 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995, судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди (п.2 ст.273 ЦПК ( 1502-06 )), якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Суд враховує, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі №520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі №210/2422/16-ц. Водночас, в ході судового розгляду не було встановлено обставин, що позивачка перебувала на утриманні спадкодавця, тобто отримувала від неї допомогу та ця допомога була постійним і основним джерелом існування. Так, сам лише факт проживання за однією адресою та перебування позивачки на пенсії самі по собі не вказують на перебування її на утриманні [PERSON] - особи похилого віку. Суд враховує, що позивачка за рік до сметі [PERSON] вже отримувала пенсію як пенсіонер, а відомостей про отримання доходів від тітки як від годувальника суду надано не було, як і доказів системності такої допомоги відповідно. Пояснення свідків - родичів позивачки в цій частині суд оцінює критично, адже вони не є конкретними, не підтверджені іншими доказами та суперечать обставинам, зазначеним самою позивачкою в позові, зокрема про те, що саме вона доглядала за тіткою похилого віку, а не навпаки. Це ж підтверджується і довідкою від 12.10.2020 (а.с.6). Тобто позивачкою в суді не доведено факту перебування на утриманні у [PERSON] . За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту прийняття позивачкою спадщини після смерті [PERSON] оскільки позивачка не належить до черг спадкування за законом після смерті [PERSON] , не перебувала на утриманні спадкодавця на момент смерті останньої, тобто не є спадкоємцем після смерті тітки згідно вимог ЦК УРСР 1963 року. Крім того, самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги є те, що позивачка не заявляла суду вимогу про встановлення факту перебування на утриманні (п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України), хоча відповідно до принципу диспозитивності та змагальності, задоволення вказаної позовної вимоги передбачає її заявлення суду позивачем у даній справі. Згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України, суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог, відтак констатація судом у даній справі з даним предметом позову факту перебування позивачки на утриманні спадкодавця без заявлення в позові відповідної позовної вимоги було б порушенням принципу диспозитивності та виходом суду за межі позовних вимог. Відомостей про встановлення даного факту в порядку окремого провадження в іншій справі суду надано не було. Розглядаючи похідну позовну вимогу про визнання права власності на нерухоме майно [PERSON] в порядку спадкування за позивачем, суд зауважує, що оскільки позивач не відноситься до кола спадкоємців після смерті [PERSON] , в зв`язку з чим суд відмовив у задоволені первісної позовної вимоги, то право на земельну частку (пай) [PERSON] , яке їй належало на момент смерті, до позивачки не перейшло, відповідно, вказана позовна вимога є безпідставною, так як жодним чином не стосується і не порушує права, свободи чи інтереси позивачки. Враховуючи вказане вище, обставини встановлені в судовому засіданні, дослідженні в судовому засіданні докази, а також обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення в повному обсязі. Водночас, позивачка не позбавлена в майбутньому в судовому порядку доводити наявність підстав для спадкування після смерті [PERSON] у разі обрання належного способу захисту при зверненні до суду. Заяв про розподіл судових витрат від сторін не надійшло. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed