Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

28.12.2020 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 02 березня 2005 року, між позивачем та [PERSON] було укладено Договір дарування земельної ділянки [ADDRESS] , згідно з яким [PERSON] було подаровано відповідачці земельну ділянку, площею 0,233 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (нова адреса: [ADDRESS] ), кадастровий номер: 3221484005:02:016:0007. За доводами позивача, враховуючи складні сімейні відносини, які склались в родині її сина, нею, як матір`ю неодноразово вчинялись дії для збереження родини її сина і відповідачки, зокрема, діючи в інтересах родини, вона погодилась на умови відповідачки - подарувати їй земельну ділянку площею 0,233 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (нова адреса: [ADDRESS] ), кадастровий номер: 3221484005:02:016:0007. Позивач зазначає, що відповідачка запевняла її в тому, що в разі дарування їй вказаного майна, вона буде вести там спільне господарство з її чоловіком (сином позивачки), та утримається від руйнування родини. Однак, 17 липня 2015 року Шевченківським судом міста Києва було постановлено заочне рішення (справа № 761/16280/15-ц), яким шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом записів актів цивільного стану Центрального районного виконавчого комітету- м. Мінська, актовий запис № 56 - розірвано. В матеріалах вказаної справи між її сторонами було підписано спільну заяву, якою відповідачка підтвердила відсутність невирішених матеріальних спорів щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, інших матеріальних чи моральних претензій. Як зазначає позивач, після розірвання шлюбу відповідачка не веде на спірній земельній ділянці жодного господарства, що свідчить на її думку, про те, що вона має права, але не виконує обов`язків. Таким чином, позивач вважає, що в даному випадку вона, діючи в інтересах своєї родини, не усвідомлювала той факт, як дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи, яка діє очевидно недобросовісною та зловживає правами стосовно майна родини, маніпулює виключно із бажанням безпідставного збагачення. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, в матеріалах справи містяться клопотання, в якому остання просить здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами без її участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачки не надходило. В матеріалах справи містяться відзив, в якому остання щодо задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Крім того, відповідачка просила застосувати строки позовної давності. Разом з тим Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи. У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення. Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Отже, за висновками суду, що неявка відповідача у черговий раз може призвести до затягування строків розгляду справи та, як наслідок, порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд даної справи, а також приймаючи до уваги, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 роу у справі №9901/949/18 (провадження №11-1179заі19). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №148826-41796, виданого Крушинською сільською Радою від 29.09.2004 року, [PERSON] була власником земельної ділянки, площею 0,233 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір дарування земельної ділянки від 02.03.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б., зареєстрований в реєстрі за №620, згідно з яким позивачем було подаровано відповідачу земельну ділянку, площею 0,233 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (нова адреса: [ADDRESS] ), кадастровий номер: 3221484001:02:016:0007. В цей період син позивача та відповідачка перебували у шлюбі. 17 липня 2015 року Шевченківським судом міста Києва було постановлено заочне рішення (справа № 761/16280/15-ц), яким шлюб укладений між [PERSON] та відповідачем, зареєстрований відділом записів актів цивільного стану Центрального районного виконавчого комітету м. Мінська, актовий запис № 56, розірвано. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного\~Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 9 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей\~203,\~215,\~234 Цивільного кодексу України\~у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Аналогічна правова позиція викладена також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Суд враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою будь-якої зручності, що не заперечується відповідачем, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Завдання суду не полягає в тому, щоб принципово визначати, чи можуть бути прийнятними певні види доказів (наприклад, докази, здобуті, з точки зору національного закону, в незаконний спосіб) або чи був заявник справді винуватим. Питання, яке суд має вирішити, полягає у визначенні, чи було справедливим провадження у справі загалом, включаючи спосіб, у який були отримані докази. При цьому має бути оцінена відповідна "незаконність" і, якщо це стосується порушення іншого конвенційного права, має бути оцінений характер виявленого порушення (Рішення Європейського Суду з прав людини "Хан проти Сполученого Королівства" (Khan v. the United Kingdom), № 35394/97, п. 34, ECHR 2000-V; "P.G. і J.H. проти Сполученого Королівства" (P.G. and J.H. v. the United Kingdom), № 44787/98, п. 76, ECHR 2001-IX; і "Аллан проти Сполученого Королівства" (Allan v. the United Kingdom), № 48539/99 п. 42, ECHR 2002-IX). Таким чином, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що не направлений його реальну мету, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України. Крім того, суд звертає увагу на те, що, визначаючи, чи було провадження у справі загалом справедливим, також має враховуватись, чи було дотримано прав на захист. Слід, зокрема, розглянути, чи заявникові була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання. Крім того, має бути врахована якість таких доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності. При тому, що питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (Рішення Європейського Суду з прав людини "Хан проти Сполученого Королівства" (Khan v. the United Kingdom), № 35394/97, "Аллан проти Сполученого Королівства" (Allan v. the United Kingdom), № 48539/99). Сторонами не заперечується, а відповідно і судом не ставиться під сумнів та обставина, що оспорюваний Договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, про що свідчить мета дарування, яка визначена позивачем у позові та репліки відповідача у судовому засіданні, яке відбулось 1 листопада 2021 року про те, що такий Договір було укладено для зручності позивача та її сина, який володіє земельними ділянками, розташованими поруч із подарованим об`єктом. Також слід надати належну правову оцінку тому, що спірний договір дарування уклали сторони, які на момент його укладення були близькими родичами (правочин вчинено між невісткою та свекрухою). Так, враховуючи доводи позивача, викладені у позовній заяві про те, що нею, як матір`ю неодноразово вчинялись дії для збереження родини її сина і відповідачки, зокрема, вказана земельна ділянка була подарована нею відповідачці на виконання її умови - не залишати родину (її сина та онука) та неодноразове зазначення відповідачем про те, що оспорюваний Договір було укладено для зручності позивача та її сина, суд дійшов висновку, що сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Таким чином, дії сторін договору були фактично направлені на фіктивний перехід права власності на земельну ділянку площею 0,233 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (нова адреса: [ADDRESS] ), кадастровий номер: 3221484005:02:016:0007 до близького родича. З огляду на вищезазначене, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим сторонами доказам та поясненням, суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин є фіктивним та може бути визнаний недійсним. Крім того, слід надати належну правову оцінку заяві відповідача про необхідність застосування строку позовної давності та відповідним запереченням позивача. Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З аналізу клопотання відповідача вбачається помилковість трактування норм права, щодо необхідності застосування до даних правовідносин спеціальної позовної давності тривалістю в один рік, оскільки предметом даного позову є визнання договору недійсним, а не розірвання договору. Таким чином, суд дійшов висновку, що до даного виду правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, визначена статтею 257 Цивільного кодексу України. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом зазначеної норми (стаття 261 Цивільного кодексу України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Дійсно, оспорюваний Договір було укладено між сторонами 2 березня 2005 року, однак в даному випадку суд погоджується з позицією позивача, що мета укладення оспорюваного Договору визначає момент, в який дарувальник міг дізнатись про порушення своїх прав. Так, судом встановлено, що 2 липня 2018 року [PERSON] було подано до Васильківського міськрайонного суду Київської області позов про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування, розпорядження та витребування майна з чужого незаконного володіння. Про вказане позовне провадження (справа № 362/5194/16-ц) синові позивача, [PERSON] , стало відомо в липні 2019 року. Вказана обставина підтверджується наявною у матеріалах справи копією заяви адвоката Деледивки С.Г. та ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року, якою поновлено [PERSON] строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року, відкрито касаційне провадження та витребувано справу. Відтак, позивач до липня 2019 року не міг знати про існування справи № 362/5194/16-ц. Як зазначає позивач, у своєму позові у справі № 362/5194/16-ц [PERSON] стверджує, що син позивача «…фактично незаконно володіє і користується земельною ділянкою позивачки, як законної власниці, що полягає у незаконному будівництві житлового будинку, інших будівель, споруд (паркану) на території земельної ділянки останньої…». В якості доказів, [PERSON] долучила до матеріалів цивільної справи № 362/5194/16-ц нотаріально посвідчену заяву, в якій серед іншого, зазначила про те, що просить звільнити її земельну ділянку від особистих речей сина позивача, що підтверджується матеріалами даної справи. Саме на цю обставину посилається позивач, як на порушення її, як дарувальника, прав, про яку вона дізналась лише в липні 2019 року, з чим погоджується і суд з огляду, в тому числі на таке. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає також інші соціальні регулятори (норми моралі, традиції, звичаї), які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права. Принцип верховенства права не дає підстав для ототожнення права із законом, який іноді може бути несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість, одна з основних засад права, є вирішальною у його визначенні як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Стаття 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції та законів України, при цьому

Outcome: approved