Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням кімнати [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на підставі договору дарування від 20.08.2021 р. належить 109/1000 часток кімнат № [NUMBER] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , 322, 323, 325,у секції гуртожитку що розташован за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 217, 6 кв.м., в тому числі житловою 152, 8 кв.м. Позивач зазначає, що житлове приміщення знаходилось у занедбаному стані, та позивачем після реєстрації права власності, було виявлено в що в його приміщенні зареєстровані 13 осіб. Позивач зазначає, що він повідомив колишнього власника про дану обставину, який в свою чергу зазначив, що в нього не має часу на вирішення даного питання, після чого взагалі перестав виходити на зв`язок. У зв`язку з цим, позивач зазначає, що змушений звернутись до суду з даним позовом, оскільки наявність зареєстрованих відповідачів порушує його права, як власника житла. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ч. 4 ст. 177 ЦПК України. Заявою від 20 січня 2022 року (вх. № 1464) позивач усунув недоліки визначені ухвалою суду, надав платіжне доручення про доплату судового збору. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 24 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачам роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 21.03.2022 року (вх. № 1863) звернувся на адресу суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 28). Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, на адресу суду повернулись поштові повідомлення з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.27,29). Із заявами про відкладення слухання справи відповідачі не звертались, відзиву на позов не надали, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положення п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України судові повістки фізичним особам, які не мають статусу підприємців, надсилаються за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Так, відповідно до положення ч. 1 ст. 131 ЦПК України - учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року вирішено провести заочний розгляд справи. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Серафімовою В.М., 20.08.2021 року, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 109/1000 часток кімнат у секції гуртожитку № 312, 313, 314, 315, 316, 320, 321, 322, 323, 325, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 217, 6 кв.м., в тому числі житловою 152, 8 кв.м. З яких, 109/1000 часток становлять кімнату № [NUMBER] , та складають 23,6 кв.м., від загальної площі секції гуртожитку (а.с.8). Згідно витягну з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, об`єкт нерухомого майна: кімнати у секції гуртожитку № 3, 12, 313, 314, 315, 316, 320, 321, 322, 323, 325 як об`єкт житлової нерухомості, загальна площа: 217,6 кв.м., житлова площа: 152,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані за: [PERSON] у розмірі частки 109/1000. Форма власності: приватна, розмір частки: 109/1000, що складають 23,6 кв.м., від загальної площі секції гуртожитку. (а.с.9). Позивач зазначає, що на день укладення договору дарування власник [PERSON] , запевнив позивача, як майбутнього власника, що ним будуть вжиті заходи щодо зняття в добровільному порядку зареєстрованих осіб з житлового приміщення. Однак, дані дії зроблені не були, а згодом відповідач взагалі перестав відповідати на дзвінки. Наявність зареєстрованих та не проживаючих відповідачів, створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. Відповідно до Відомостей № 03-297956-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що за даною адресою зареєстровані 13 осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Разом з цим, відповідно до Акту про не проживання від 03.12.2021 року складеного та підписаного сусідами за адресою: [ADDRESS] , зазначено, що в житловій кімнаті № 316 площею 23,6 кв.м., протягом останніх 2 років (2020 рік та 2021 роки) зареєстровані особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають, також актом встановлено. що в кімнаті відсутні особисті речі та предмети побуту зазначених осіб. Акт засвідчено начальником дільниці № 1 КП «ЖКС «Пересипський» (а.с.11). Крім іншого, факт не проживання відповідачів за адресою місця реєстрації, також підтверджується поштовим повідомленнями про не вручення судових повісток про виклик до суду з підстав «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.27,29). Враховуючи, що кімната є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей щодо домовленості між сторонами про продовження проживання відповідачів у кімнаті після її передачі новому власнику, натомість, матеріалами справи встановлено, що відповідачі в кімнаті гуртожитку не проживають понад 2 роки, житловим приміщенням не користуються та їх особисті речі та речі побуту відсутні в кімнаті. Право власності на кімнату за позивачем зареєстровано в 2021 році. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не мають наміру проживати у кімнаті, не є членами сім`ї нового власника, а отже є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування спірною кімнатою. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідачі не проживають у кімнаті, не є членами сім`ї нового власника, суд приходить до висновку, що відповідачі, як особи, що власниками кімнати не є, комунальні послуги не сплачують, реєстрація відповідачів у вищевказаному житловому приміщенні порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідачі втратили право користування кімнатою, а тому позовні вимоги про визнання їх, такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved