Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує наступним. Між нею та ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» було укладено договір відповідно до якого нею було отримано позику, однак, ознайомившись зі змістом договору, вона вважає, що укладений договір є недійсним з наступних підстав. ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно- телекомунікаційної системи. Проте, нею не було підписано даний договір. Не дотримані вимоги щодо письмової форми такого договору. Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно яких кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача. Відповідачем не повідомлено письмово їй всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отримані кредитних послуг, а Відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту укладений нею та Відповідачем містить ознаки Кредитного договору. У разі відсутності інформації про вартість додаткових та супутніх послуг осіб, які є обов`язковими для отримання споживчого кредиту, для надання інформації враховуються вимоги законодавства про споживче кредитування визначення вартості цих послуг відповідно до їх орієнтовної вартості». Однак працівниками ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» проігноровано дані вимоги законодавства та не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований їй відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, ніж за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Відповідачем було введено її в оману на рахунок істотних умов, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та їй не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення в зобов`язання. Їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що вона погодилася на укладання зазначених договорів. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Розмір нарахованих відсотків, за кредитним договором, укладеним між нею та Відповідачем значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. На підставі вищевикладеного, позивачка просить суд, визнати договір позики, укладений між нею та ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» недійсним. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2020 р. відкрито провадження у справі та призначений її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи. Відповідач скористався своїм процесуальним правом та надав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. 15.12.2019 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір позики № 8295689 (надалі -Договір) відповідно до умов якого Товариство зобов`язалося передати Позичальнику у власність грошові кошти розмірі 6 000,00 (шість тисяч гривень 00 копійок) на визначений строк, а Позичальник зобов`язувався повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики. Договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно- телекомунікаційних систем, внаслідок чого, відповідно до положень п.п. 1, 5, 7 ч. 1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію», у сторін цього Договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Договір було укладено згідно з ч.2. ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне ринків фінансових послуг» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Договір підписувався з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Примірник електронного Договору надсилався на зареєстровану Позивачем в інформаційно-телекомунікаційній системі електронну пошту - [INFO] , що була вказана Позивачем під час реєстрації сайті Відповідача. Крім того, Договір знаходиться в особистому кабінеті Позивача на веб-сайті Відповідача до якого позивач має необмежений доступ. Вся інформація, яка необхідна була Позивачу для прийняття ним обґрунтованого та усвідомленого рішення стосовно отримання позики розміщена на власному веб-сайті Відповідача за https://mycredit.ua/ru/, яка є повною, актуальною, безоплатною, та доступною для ознайомлення, містить всі необхідні відомості, що передбачені чинним законодавством. 15.12.2019 р. Позивачем було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну безумовну згоду з умовами Договору та свідоме прийняття пропозиції укласти Договір. Підписанням договору Позивач засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладенні Договору Позичальник мав обсяг цивільної дієздатності та його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. Підписавши Договір Позичальник підтвердив, що вивчив умови Договору та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, суть, а їх зміст, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору йому зрозумілі. Під час укладення договору Позичальником було вчинено певну сукупність дій, спрямованих на укладення договору позики від Товариства, крім того, Відповідач самостійно визначав для себе необхідний обсяг часу ділення з умовами Договору, після чого проявив намір вступити з Товариством у договірні відносин на умовах, визначених Правилами. В договорі зазначено про умови надання позики, в тому числі: Сума позики - 6 000, 00 грн.; строк на який надається позика - 30 днів; дата повернення позики (останній день) - 14.01.2020 року; базова процентна ставка у день - 1,60%; акційна процентна ставка у день - 1,52%; процента ставка за кожний день прострочення в день - 2,70%. 18.01.2020 була укладено Додаткову угоду № 1174092 від 18.01.2020 року, якою було продовжено строк користування позикою до 07.02.2020 року. Посилання Позивача на ч.ч. 2, ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемним, через те що дані норми не можуть бути застосовані до Відповідача через п. 3 ч. 1 ст. 13 цього Закону України, оскільки положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються фінансових послуг. Протягом строку позики у Позичальника жодних застережень та претензій щодо умов позики та погашення не виникало. Твердження Позивача, про ненадання йому інформації про споживчий кредит не відповідає дійсності. Вказівки Позивача про відсутність в оспорюваному договорі ціни та сукупної вартості кредитує безпідставним та таким що не відповідає дійсності, оскільки згідно умов договоду позики № 8295689 від 15 грудня 2019 року, а саме п. 2 Договору - вартість позики за весь строк видано позику становить 2736,00 грн, а загальна вартість Позики та процентів становить 8736,00 грн. Посилання позивача про наявність в даному договорі несправедливих умов безпідставне. В судове засідання ні позивачка, ні її представник не з`явились. Про час, дату та місце слухання справи повідомлені. В матеріалах справи міститься заява позивачки про розгляд справи за її відсутності та її представника. Ухвалами Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2020 р., 28.04.2020 р. 09.06.2020 р., 18.10.2021 р., 07.02.2022 р. явку позивачки в судові засідання по цій справі було визнано обов`язковою. Дані ухвали суду позивачкою проігноровані, тому суд розглянув справу, у відсутність позивача, за наявними в ній матеріалами справи. Відповідь на відзив відповідача, позивачка не надавала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений, надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтями 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 15 грудня 2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] , [INFO] , було укладено Договір позики № 8295689 в розмірі 6000 гривень, шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, позичальник зобов`язався повернути позичених коштів та проценти за користування цими коштами у строк до 14.01.2020 року. Згідно умов цього договору, позивачу було надано у позику грошові кошти в розмірі 6000 гривень, фіксована процентна ставка за день користування 1,60 %, розмір процентів за прострочену позику у день 2,70 %, розмір процентів за позику річний 554,80 %, розмір процентів за прострочену позику річний 985,50 %, загальна вартість позики за весь строк у процентах - 45,60%, а загальна вартість позики за весь строк у гривнях - 2736,00 грн., загальна вартість позики та процентів у гривні - 8736,00 грн. Відповідно до п. 4.2 Договору, позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/dokumtnts - license, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладання цього Довогору йому зрозумілі. Згідно з пунктом 5 вказаного вище договору, цей договір укладено дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» Договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Відповідно до п. 6 Договору, він укладений в результаті зваженого рішення сторін, на взаємовигідних умовах, з урахуванням вимог розумності та справедливості. Факт отримання 15.12.2019 р. грошових коштів позивачем за вищевказаним договором позики у розмірі 6000,00 грн., підтверджується довідкою ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» про перерахунок коштів [PERSON] , з яким відповідачем укладено договір про надання фінансових послуг. 18.01.2020 р. між сторонами по справі, в тому ж порядку, що й вищевказаний основний договір позики, була укладена додаткова угода №1174092, за якою сторони погодили наступні зміни до зазначеного договору позики від 15.12.2019 р.: встановлені дата повернення позики - 07.02.2020 р., розмір процентів на позику річних 529,46%, вартість позики за весь строк, на яких видано Позику у % - 76,88%, вартість позики за весь строк, на який виданий позику, у грн. - 4612,80 грн., загальна вартість позики та процентів, у грн. - 10612,80 грн. Усі інші положення п. 2 Договору залишаються без змін (п.1 Додаткової угоди). Ця додаткова угода є невід`ємною частиною Договору та набирає чинності з її підписання і діє до повного погашення сторонами своїх зобов`язань за Договором та цією Додатковою угодою. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як вбачається із частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною першої статті 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 2 статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Як вбачається із пункту 12 частини 1 статті вказаного вище Закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з частиною четвертою статті 11 вказаного вище Закону, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Як вбачається із частини шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною восьмої статті 11 вказаного вище Закону передбачено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та відповідач, за обопільною згодою, уклали вищевказаний Договір позики від 15.09.2019 р. та Додаткову угоду до нього від 18.01.2020 р., дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Для укладення договору в електронному вигляді на отримання даної позики [PERSON] вказано значну за обсягом і інформативністю кількість особистих даних, зокрема номер мобільного телефону, дату народження, паспортні дані, місце реєстрації, також номеру її розрахункового рахунку. Враховуючи Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кретиту ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», затверджених рішенням загальних зборів даного Товариства 07.02.2019 р., Позивачка через особистий кабінет на веб сайті Товариства подала заявку на отримання кредиту, які вважала зручними для себе та підтвердила умови отримання позики шляхом натискання кнопки «Згоден», після чого було сформовано одноразовий ідентифікатор, який було використано для підтвердження укладення Договору. Договір № 8295689 та Додаткова угода №1174092 містять персональні дані позивачки, зокрема, її номер картки платника податків, контактний номер телефону, які вона надала їх для своєї ідентифікації при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі позикодавця. Без використання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету Договір між позивачем та Товариством не був би укладений. Отже укладення договору позики та додаткової до нього угоди, за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, в електронній формі, використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», в тому числі статті 12 вказаного вище Закону, відповідало внутрішній волі позивача. Даний договір вважається укладеним в письмові формі. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що посилання позивачки про недотримання під час укладання оспорюваного договору вимог щодо письмової форми договору не відповідають дійсності. Посилання Позивача щодо недотримання відповідачем при укладенні оспорюваного договору позики вимог ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 13 цього Закону України, положення статі 13 не можуть бути застосовані до договорів, укладених на відстані, які стосуються фінансових послуг». Посилання позивачки, що відповідачем при укладанні не дотримані вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», згідно яких, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, не відповідають дійсності. Оскільки позивачці був наданий для ознайомлення паспорт позики, в електронному вигляді, з урахуванням особливостей дистанційного спілкування сторонами під час укладання оспорюваного договору, датований в день укладання договору позики, в якому відображена вся необхідна інформація, яка передбачена вищевказаними нормами. З даною інформацією вона ознайомлена, про що відображено в даному паспорті. Позивачкою не надано належних доказів, які спростовували б вищевказані обставини. Посилання позивачки про відсутність в оспорюваному договорі ціни та сукупної вартості кредиту не відповідає дійсності, оскільки в пункті 2 Договору позики, з урахуванням положень Додаткової угоди, відображена ціна та сукупна вартість позики. Також договір містить інші істотні умови договору позики, з якими позивачка погодилася, підписавши його, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Умови договору є чіткі, зрозумілі. Посилання в позові на наявність в оспорюваному договорі несправедливих умов не конкретизовані позивачкою, оскільки вона посилається на завищену неустойку, як несправедливу умову, при цьому в дослідженому судом договорі відсутні положення щодо нарахування неустойки; позивачка зазначає, що завищені відсотки за користування позиченими коштами, при цьому не вказує які саме відсотки, враховуючи, що договором передбачені декілька видів цих відсотків. Посилання позивачки, що її введено в оману працівниками відповідача при укладанні оспорюваного договору щодо розміру відсоткової ставки, а саме зазначено менший розмір, порушення принципу рівності сторін, є голослівними та належними доказами не підтверджено. При укладенні Договору позики № 8295689 та Додаткової угоди №1174092 позичальниця [PERSON] мала обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. Підписавши Договори, у встановленому законодавством порядку, з використанням електронного підпису, позичальниця [PERSON] підтвердила, що вивчила умови Договору та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, суть, а їх зміст, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору та додаткової угоди до нього їй зрозумілі. Оцінивши вищевказані докази, в сукупності, проаналізував законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що підстави для визнання оспорюваного договору позики недійсним відсутні, і заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, в зв`язку необґрунтованістю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Позивачка звільнена від сплати судового збору з урахування положень ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір за подання цього позову з неї не підлягає стягненню

Outcome: dismissed