Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача, просить визнати за [PERSON] право на користування та проживання у квартирі [ADDRESS] . Третя особа із самостійними вимогами Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Господар», просить виселити [PERSON] із самовільно зайнятого житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 14.11.2019 постановлено позовну заяву [PERSON] прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання 11.12.2019. Ухвалами підготовчого засідання від 11.12.2019, 28.01.2020, 26.02.2020 підготовче засідання відкладено на 28.01.2020, 26.02.2020 та 31.03.2020 відповідно, а в подальшому на 13.05.2020, 24.06.2020 та 05.08.2020. Ухвалою підготовчого засідання від 05.08.2020 постановлено прийняти позовну заяву Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до [PERSON] , треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Господар» про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення; вимоги за позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до [PERSON] , треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Господар» про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення об`єднати в одне провадження із вимогами [PERSON] до Львівської міської ради про визнання права на житло; підготовче засідання відкласти на 13.10.2020. За клопотанням позивача підготовче засідання відкладено на 19.11.2020 та за клопотанням представника позивача на 22.12.2020 та на 26.01.2021. В підготовчому засіданні задоволено клопотання про виклик свідків та долучення до матеріалів справи доказів. Ухвалою підготовчого засідання від 26.01.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 18.02.2021, яке неодноразово відкладалося, востаннє на 20.06.2022. [PERSON] позовні вимоги обґрунтовує тим, що є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] та з якою позивач з 2013 року проживала у неприватизованій квартирі [ADDRESS] . До цього у квартирі з 1982 року сестра позивача проживала з чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] . У 2013 році позивач за згодою сестри поселилася до неї у вказану квартиру та з цього часу вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, за спільні кошти утримували квартиру, оплачували житлово-комунальні послуги, проводили ремонтні роботи. [INFO] сестра позивача померла від серцевого нападу, позивач займалася захороненням сестри та після її смерті продовжила проживати у спірній квартирі, нести витрати на її утримання, оплачувати житлово-комунальні послуги, однак після того як вирішила переоформити на себе договори про надання житлово-комунальних послуг з`ясувалося, що для цього потрібно зареєструватися у вказаній квартирі, для чого у свою чергу потрібна згода основного квартиронаймача - сестри позивача, яка померла. Враховуючи наведене, на підставі ст.64, 65 ЖК України, ст.16 ЦК України, просить позов задовольнити. ЛРА ЛМР позовні вимоги обґрунтовує тим, що на території Личаківського району м.Львова знаходиться житловий будинок [ADDRESS] , який перебуває на обслуговуванні ЛКП «Господар». У вказаному будинку розташована комунальна квартира [ADDRESS] , наймачем якої був [PERSON] (ордер №000335 від 19.11.1993), який помер [INFO] , а його дружина - [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] та знята з реєстрації 01.03.2016. За вказаною адресою також проживав і був зареєстрований з 13.11.2012 [PERSON] , [INFO] (другий чоловік [PERSON] ), який помер [INFO] та знятий з реєстрації 14.04.2019. 25.01.2020 працівниками ЛКП «Господар» вручено [PERSON] письмове попередження про звільнення самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] , однак остання на таке не відреагувала, житлове приміщення не звільнила. Оскільки [PERSON] ордер на вказане жиле приміщення не видавався, договір найму нею не укладався така на підставі ч.3 ст.116 Житлового кодексу України підлягає виселенню з квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим ЛРА ЛМР на підставі наданих їй п.4.66 додатку 3 Положення про ЛРА ЛМР, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 01.11.2016 №977 (зі змінами), звернулася до суду із вказаними позовними вимогами, які просить задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, а також відзиві та письмових поясненнях. Зазначив, що [PERSON] з 2014 року проживає у спірній квартирі, куди заселилася як член сім`ї [PERSON] , яка є її рідною сестрою та на законних підставах займала вказане житло, а тому необхідності для видачі відповідачу ордера та укладення на його підставі договору найму не було. Крім цього, затверджений постановою КМУ від 22.06.1998 №939 типовий договір найму, на даний час скасований. У зв`язку з наведеним вважає, що оскільки [PERSON] у вказане житло поселилася на законних підстав, відсутні підстави вважати її такою, що зайняла таке самовільно, у зв`язку з чим має право на користування та проживання у квартирі, яке відповідачем не визнається, тому просив позовні вимоги задовольнити. В той же час проти задоволення позовних вимог ЛРА ЛМР заперечив з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача в судовому проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечила з підстав, викладених у письмових поясненнях. Зазначила, що [PERSON] на обліку як особа, яка потребує покращення житлових умов остання не перебуває, житлом забезпечена, оскільки їй належить на праві власності квартира [ADDRESS] , зареєстрована вона у квартирі за адресою: [ADDRESS] , якою володіє на праві спільної сумісної власності, яке набула в процесі приватизації, у спірну комунальну квартиру вселилася без достатніх правових підстав, а тому відсутні підстави вважати, що позивач має право на користування та проживання такою. В той же час позовні вимоги ЛРА ЛМР підтримала, оскільки саме остання вправі розпоряджатися спірною квартирою, яка належить до комунальної власності та підлягає розподілу серед черговиків ЛМР, що потребують покращення житлових умов та перебувають на обліку у ЛМР, зокрема інваліди, діти-сироти, а також діти, позбавлені батьківського піклування, багатодітні сім`ї, особи-учасники АТО. Представник ЛРА ЛМР в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечила з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] перебуває у комунальній власності та на вселення у таку 29.11.1993 було видано ордер №000335 [PERSON] , який помер [INFO] . 03.04.2007 у вказаній квартирі як дружина основного квартиронаймача була зареєстрована [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та про укладення шлюбу (т.1 а.с.7, 197) та яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.8). Комісією ЛКП «Господар» встановлено, що вищевказану квартиру самовільно зайняла [PERSON] (т.1 а.с.74), у зв`язку з чим останній вручено попередження від 27.01.2020 про звільнення вказаного приміщення в термін до 30.01.2020, яке [PERSON] підписати відмовилась (т.1 а.с.73). Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.9 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Разом з тим, підстави вважати, що [PERSON] вселилися у вказану квартиру як член сім`ї наймача відсутні, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять підтвердження того, що сама [PERSON] була наймачем спірної квартири, так як їй ордер на вселення не видавався, а поселилася вона у вказану квартиру як дружина основного квартиронаймача - [PERSON] , та лише останньому було видано відповідний ордер №000335 від 29.11.1993, а, по-друге, що [PERSON] взагалі була членом сім`ї [PERSON] в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, з урахуванням того, що вона є сестрою [PERSON] , а членом її сім`ї у зв`язку з тим, що вона постійно проживала разом з нею і вела з нею спільне господарство не визнавалася, з такими позовними вимогами до суду не зверталася. Не підтверджують вселення у спірну квартиру [PERSON] в установленому порядку і покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , яка пояснила, що є сусідкою [PERSON] та добре з нею знайома і їй відомо, що рідна сестра позивача, яка проживала у сусідньому будинку, хворіла, тому позивач її доглядала, вигулювала собаку, прибирала, постійно була з нею, а також свідка [PERSON] , який пояснив, що проживає по сусідству за адресою: [ADDRESS] , та повідомив що позивач у 2014 році поселилася у квартиру до сестри в сусідньому будинку [ADDRESS] , оскільки остання потребувала догляду, однак на даний час там не проживає, а лише інколи навідується та доглядає за квартирою. Наведене не дає підстав вважати встановленим, що [PERSON] вселилася у квартиру [ADDRESS] зі згоди квартиронаймача та проживає у такій на даний час на законних правових підставах. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, належними доказами не підтверджені, а тому до задоволення не підлягають. В той же час, оскільки вищенаведене свідчить про самоправне зайняття [PERSON] жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ЛРА ЛМР про виселення [PERSON] із цієї квартири без надання іншого жилого приміщення на підставі ч.3 ст.116 ЖК України підлягають до задоволення. При цьому, суд вважає безпідставними посилання [PERSON] на те, що її виселення із вказаної квартири порушує ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, оскільки Європейський суд з прав людини зауважив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (рішення від 14 грудня 2017 року у справі «Дакус проти України»). В той же час в ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №09552 про реєстрацію місця проживання особи та довідкою №1 від 20.01.2021 з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації (т.1 а.с.198, 199), яка як вбачається з копії свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від березня 1997 року була приватизована, зокрема позивачем [PERSON] та її сестрою [PERSON] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.1 а.с.209-214). Крім цього, як вбачається з інформаційної довідки №232073142 від 11.11.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.166-173). Вищенаведене свідчить, що позивач володіє іншим житлом, придатним для проживання, а тому виселення [PERSON] зі спірного приміщення не порушить жодне її право на житло, в той час як слушно зауважує представник відповідача спірна квартира, яка належить до комунальної власності підлягає розподілу серед черговиків ЛМР, що потребують покращення житлових умов та перебувають на обліку у ЛМР, зокрема інваліди, діти-сироти, а також діти, позбавлені батьківського піклування, багатодітні сім`ї, особи-учасники АТО. Задовольняючи позовні вимоги ЛРА ЛМР у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь ЛРА ЛМР слід стягнути понесені останньою та документально підтверджені (т.1 а.с.66) судові витрати, що становлять 2102 грн. судового збору.

Outcome: approved