Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області звернулася з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на майно, визначення ідеальних часток у спільному майні, припинення одноосібного права власності. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її колишній чоловік [PERSON] , у шлюбі з яким ними було побудовано житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 0.03 га. Вказала, що право власності на вказане майно набуте на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради № 187 від 23 жовтня 1996 року, правовстановлюючий документ Державний акт на право приватної власності на землю. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, за прийняттям якої звернулися відповідачі: їх донька від шлюбу [PERSON] та мати колишнього чоловіка [PERSON] . Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу за номером у спадковому реєстрі 64170343. Вказує, що у зв`язку з цим вона змушена звернутися з позовом до суду про визнання будинковолодіння [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього будинковолодіння, визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки на якій розташоване це будинковолодіння. Позивач вказує, що за життя [PERSON] вона не подавала позов про поділ будинку, оскільки колишній чоловік обіцяв скласти заповіт на ім`я доньки. Однак, на сьогоднішній день нотаріус не повідомив доньку про наявність заповіту, а [PERSON] помер передчасно у молодому віці 52 роки. Так, позивач зазначає, що вона та покійний [PERSON] перебували у шлюбі з 21 липня 1990 року (шлюб було зареєстровано відділом ЗАЦС Ужгородського міськвиконкому 21.07.90 р. за № 557). 18 квітня 2011 року шлюб розірвано, про що Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Закарпатській області вчинено актовий запис за № 53 що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] отриманим мною 09 серпня 2016 р. Будинок [ADDRESS] побудовано у 1994-1996 роках [PERSON] та нею у шлюбі за спільні сумісні кошти, набуті працею. Під час будівництва будинку вони проживали у належній їй на праві власності у приватизованій квартирі [ADDRESS] . Після завершення будівництва будинку по [ADDRESS] , вся побутова техніка, що знаходилася у квартирі: холодильник, пральна машинка, телевізор, посуд, килими були перевезені у новозбудований будинок. Завершений будівництвом будинок прийнятий в експлуатацію рішенням виконкому Ужгородської міської ради №88 від 22 травня 1996 року. Право власності на будинок зареєстровано Ужгородським державним міжрегіональним виробничим підприємством технічної інвентаризації 08.07.1996 року за реєстровим № 609 на ім`я [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності довідкою БТІ № 4376 від 08.07.96. Під час шлюбу, рішенням № 187 виконкому Ужгородської міської ради від 23.10.1996 на ім`я колишнього чоловіка [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,03 та за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку. Ужгородською міською радою видано державний акт на право приватної власності на землю серія ЗК 015-010235 16 грудня 1996 року, право власності зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Ужгородської міської ради за №1213. Тому вважає, що нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка для його обслуговування належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Враховуючи вище наведене, із урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] власником 1/2 частки у спільному майні подружжя: будинку [ADDRESS] , загальною площею 153 м.кв.; визнати [PERSON] власником 1/2 частки земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку по [ADDRESS] , переданої у власність Ужгородською міською радою, державний акт на право приватної власності на землю серія ЗК 015-010235, 16 грудня 1996 року, право власності зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Ужгородської міської ради за № 1213. Не погоджуючись із вимогами позовної заяви представником відповідача [PERSON] було подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного. Представник відповідача вказує, що позовні вимоги є безпідставними, а доводи, наведені в позовній заяві є надуманими і недостовірними, такими, що суперечать дійсним обставинам справи Так, шлюб між [PERSON] і [PERSON] був укладений 21.07.1990 та розірваний 18.04.2011. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина і заяви про прийняття спадщини за законом подали: [PERSON] , [INFO] (мати померлого) та донька [PERSON] , [INFO] . В подальшому, Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою, нотаріусом Митровка В.М. заведена спадкова справа за № 64170343 у спадковому реєстрі (номер у нотаріуса 88/2019). Позивач [PERSON] , у зв`язку з тим, що не є дружиною померлого, не входить до кола спадкоємців, тим не менше звернулась до нотаріуса з заявою про видачу їй про право власності на частку в їх спільному майні у відповідності до ст. 71 Закону України "Про нотаріат" (У разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна). Вказана заява [PERSON] не вирішена нотаріусом і не може бути вирішена, позаяк майно, належне померлому (будинок [ADDRESS] та земельна ділянка під ним площею 0,03 га) є особистою власністю померлого [PERSON] . Нотаріусу було подано нотаріально посвідчений договір дарування від 15,12.1993 р. за реєстровим № 312930, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Тобто, вказаний житловий будинок є особистою власністю померлого [PERSON] . Доводи [PERSON] про те, що під час шлюбу і після його розірвання вона побоювалась заявляти позов про поділ майна через погрози померлого є неправдою і нічим не підтверджені. Крім цього, [PERSON] зроблено нотаріально посвідчену заяву від 22.04.2011 за реєстровим № 360 про те, що за попередньою сумісною домовленістю між нею та її колишнім чоловіком [PERSON] вона підтвердила факт отримання матеріальної компенсації до підписання цієї заяви за належну їй частину сумісно нажитого у шлюбі майна від колишнього чоловіка [PERSON] , у зв`язку з чим немає ніяких матеріальних чи інших претензій до колишнього чоловіка. Отже, заявлений позов [PERSON] спрямований на незаконне заволодіння майном померлого і протиправне позбавлення права на спадкування спадкоємців померлого, до кола яких [PERSON] не входить в зв`язку з розірванням шлюбу в 2011 року. У зв`язку з наведеним, у задоволенні позову просить відмовити. Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги уточненої позовної заяви підтримали у повному обсязі та просили такі задоволити. Наголосили на підставність позову та заперечили щодо можливості застосування строку позовної здавності, про що було подано відповідні пояснення. Позивач на продовження розгляду справи не з`явилася. Одночасно, її права та інтереси було забезпечено участю у судовому засіданні її представником-адвокатом Сковородько І.Ф. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Вказала, що позивач у період будівництва будинку перебувала у декретній відпустці, а тому всі роботи по будівництву спірного будинку проводив її син [PERSON] . При цьому не заперечила той факт, що будинок був перебудований заново. На продовження розгляду справи не з`явилася. Водночас, її представник [PERSON] зперечив проти задоволення позову у зв`язку із його безпідставністю. Підтвердив доводи, викладені ним у відзиві на позов та підтримав раніше подану ним заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала повністю. Пояснила, що була маленькою, тому події щодо будівництва не пригадує. Водночас вказала, що пам`ятає який був «стан» будинку у зв`язку з чим на протязі одного року проживали у селі. У подальшому на розгляд справи не з`явилася. Проте, подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнала повністю та просила проводити розгляд справи без її участі. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] не повідомили будь-яких обставин щодо будівництва спірного нерухомого майна, проте вказали, що зі слів померлого [PERSON] їм відомо, що останній виплатив позивачу грошову компенсацію при поділі майна. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що є донькою відповідачки [PERSON] , а відповідно рідною сестрою померлого [PERSON] та рідною тіткою [PERSON] . Повідомила, що їй відомо, що будинок був реконструйований у 90-х роках. Заслухавши доводи представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб 21.07.1990 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини не змінювалось. Згідно наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 18.04.2011. З оглянутої копії Договору дарування від 15.12.1993 року судом встановлено, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , жилою площею 26,8 м.кв., що розташований на землях держфонду. За таких обставин, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] набув у власність вищевказане нерухоме майно під час перебування у шлюбі з позивачем на підставі договору дарування. Судом встановлено, що згідно технічного паспорту на будинок, виданого на ім`я [PERSON] . Ужгородським державним міжрегіональним виробничим підприємством технічної інвентаризації від 12.02.1996 року за реєстровим №609, загальна площа будинку становить 153,3 м.кв. Завершений будівництвом будинок прийнятий в експлуатацію рішенням виконкому Ужгородської міської ради №88 від 22 травня 1996 року та право власності на такий будинок було зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, після набуття у власність [PERSON] на підставі договору дарування будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , колишнє подружжя за період шлюбу, за їх спільні кошти, враховуючи те, що доказів зворотного суду надано не було, у зв`язку із його розбудовою істотно збільшилось внаслідок спільних трудових та грошових затрат. Також, на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради № 187 від 23 жовтня 1996 року, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,03 га для обслуговування житлового будинку, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК 015-010235. Аналіз норм права, викладених у ст. 120 Земельного кодексу України дозволяє прийти до висновку, що у разі переходу права власності на будинок, або його частину від однієї особи до іншої, право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Отже, з вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Судом також встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є його особистою приватною власністю. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майка), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс 17). За приписами\~ст.\~60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною другою\~ст.\~372\~ЦК України\~визначено,\~що у\~разі поділу\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними або\~законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що з моменту отримання у власність [PERSON] спірного нерухомого майна, за час перебування у шлюбі із позивачем таке майно істотно збільшилося у своїх розмірах (з 26,8 м.кв. на 153,3 м.кв.), відповідно і у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат колишнього подружжя. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що позивач відмовилася від матеріальних чи будь-яких інших претензій до свого колишнього чоловіка за належну їй частину сумісно набутого у шлюбі майна згідно нотаріально посвідченої заяви від 22.04.2011 за реєстровим № 360. Відповідно до заяви [PERSON] від 22.04.2011, яка посвідчена приватним нотаріусом Єрмакова І.Ф. та зареєстрована в реєстрі №360, « [PERSON] заявляє, що за попередньою сумісною домовленістю між нею та її колишнім чоловіком [PERSON] вона підтверджує факт отримання матеріальної компенсації до підписання цієї заяви за належну їй частину сумісно нажитого у шлюбі майна від колишнього чоловіка [PERSON] , і у зв`язку з вказаним вище вона не маю ніяких матеріальних чи інших претензій до колишнього чоловіка [PERSON] ». За приписами\~ст.\~69\~СК України\~дружина і\~чоловік мають\~право на\~поділ майна,\~що належить\~їм на\~праві спільної\~сумісної власності,\~незалежно від\~розірвання шлюбу. Дружина\~і чоловік\~мають право\~розділити майно\~за взаємною\~згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Суд констатує, що сторони нотаріально посвідченого договору про поділ нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, не укладали, а наявна в матеріалах справи нотаріально посвідчена заява позивача [PERSON] не є договором про поділ майна у розумінні ст. 202, 626, 627 ЦК України та ст. 69 СК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року (справа № 691/262/15-ц). Що стосується поданої представником відповідача [PERSON] адвокатом Марамигін П.В. заяви про застосування до вимог позову строку позовної давності суд враховує наступне. Так, представник відповідача вказує, що позивач довідалася (могла довідатися) про її буцімто порушене право в момент нотаріального посвідчення заяви від 22.04.2011 за реєстровим № 360, відповідно строк на звернення до суду закінчився в 22.04.2014. Проте, вона звернулася до суду із вказаним позовом лише 11.07.2019. Згідно ст. 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно якої це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд зобов`язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, при чому така заява має бути подана до винесення судового рішення. В судовому засіданні встановлено, що саме після смерті [PERSON] 16.04.2019 при зверненні позивача до нотаріуса та з`ясування про відсутність складеного заповіту на їх доньку, нею було встановлено порушення її прав та інтересів. Таким чином, враховуючи дані обставини суд приходить до висновку, що позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав в межах строку позовної давності. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи надані позивачем твердження, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі по 4\~802,5 гривень з кожної.

Outcome: partial