Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11.10.2008р. між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб та під час шлюбу ними придбано квартиру [ADDRESS] , яка спільною сумісною власністю. Просив суд визнати вищевказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя, здійснити її поділ, визнавши право власності в рівних частках по Ѕ за ним, так і за відповідачем. У відзиві на позов відповідач заперечила щодо позову, вказавши, що позивачем не доведено, що майно придбано за спільні кошти, та одночасно відповідач у заяві від 06.05.2021р. просила застосувати строки позовної давності і відмовити у позові, оскільки позивач в 2016 році вже знав про порушення свого права власності і зобов`язаний був подати позовну заяву про поділ майна подружжя до травня 2019 року. У запереченні на відзив, позивач вказав, що має доводити, що квартира не є спільною сумісною власністю, а придбана за особисті кошти. В останнє судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися, причини неявки суду не повідомили. Позивачем подано заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності, з матеріалами справи ознайомився 30.06.2022р., причини неявки до суду не повідомив. Зважаючи на наявність відзиву на позов, відповіді на відзив, заяви про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для чергового відкладення розгляду справи і здійснення розгляду справи за письмовими матеріалами. Суд, дослідивши письмові матеріали справи дійшов до наступного висновку. Судом встановлено,\~що рішенням\~Богунського районного\~суду м.\~Житомира від\~23.08.2019\~року,\~яке набрало\~законної сили,\~розірвано шлюб,\~укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 11.10.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1867. 17.05.2016р. під час шлюбу придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №242543566 від 01.02.2021р. Отже, предметом спору у даній справі є лише квартира [ADDRESS] . Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує/ Відповідач, вказуючи що спірна квартира не є спільною сумісною власністю, і позивач не зазначив чим підтверджується спільна участь подружжя коштами в набутті спірного майна, не зважив на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та належних і допустимих, в розумінні ст.. 77 ЦПК України, доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, що є процесуальним обов`язком відповідача. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Встановивши, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі, відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, що спірна квартира підлягає поділу між ними в рівних частинах. В частині застосування позовної давності суд зазначає наступне. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). У даній справі, відповідач вказуючи, що позивач в 2016 році вже знав про порушення свого права власності і зобов`язаний був подати позовну заяву про поділ майна подружжя, не надав суду належних, в розумінні ст. 77 ЦПК України доказів на підтвердження даних обставин і матеріли справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно (спірну квартиру), зареєстроване за іншим подружжям відповідачем, у зв`язку з чим відсутні підстави для відмови у позові з підстав спливу строку позовної давності. Отже встановивши, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог і наявність підстав для поділу квартири між позивачем і відповідачем в рівних частинах. Також із відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 6072,73 грн., що відповідає правилам розподілу судових втрат, визначеним ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved