Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи. В обґрунтування позову зазначено, що з 2009 року позивач перебуває у трудових відносинах з ДП «Івченко-Прогрес», де працює на посаді інженера-технолога. З листопада 2021 року керівництво усно повідомило про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати до надання документа, що підтверджує отримання повної вакцинації чи міжнародного, внутрішнього сертифіката або іноземного, що підтверджує вакцинацію від COVID-2019. 14.12.2021 позивач повідомив відповідача про незгоду з відстороненням від роботи з обґрунтуванням своєї позиції, але з 20.12.2021 позивача відсторонено від роботи на час відсутності щеплення без збереження заробітної плати, згідно із наказом № 295-к/тр від 15.12.2021. На думку позивача, наказ про відсторонення від роботи підлягає скасуванню, оскільки є незаконним та таким, що грубо порушує його конституційні, природні та професійні права. Так, як зазначає позивач, ні постановами КМУ, ні наказом МОЗ № 2153 не встановлено обов`язку проходження працівниками підприємства щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-2019, спричиненої короновірусом SARS-COV-2, а тому законних підстав для відсторонення від роботи позивача не було. Календарем обов`язкових профілактичних щеплень не передбачено порядок і термін проведення профілактичного щеплення від COVID-2019, оскільки дане щеплення відсутнє у переліку обов`язкових. Крім того, відповідачем не з`ясовувалось питання щодо того, чи не має позивач будь-яких протипоказань для обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-2019. Позивач зазначає, що ст. 46 КЗпП України передбачено перелік підстав для відсторонення від роботи, який не є виключним, але на його думку цей перелік підстав може бути розширено лише актами законодавства України. Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до обов`язкових щеплень віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу. Щеплення від респіраторної хвороби COVID-2019 за цією статтею не є обов`язковим. Нормами вказаної статті Закону передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно у порядку, встановленому законом. Винесення відповідачем наказу лише з підстав не повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, на думку позивача, є порушенням вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», та є порушенням законного права позивача на працю. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка» №295-к від 15.12.2021 про відсторонення від роботи [PERSON] з 20.12.2021; стягнути з Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка» на користь [PERSON] середній заробіток за час відсторонення від роботи з 20.12.2021 до дня ухвалення рішення суду, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу. Ухвалою судді від 18.01.2022 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 31.01.2022 до суду надійшла оновлена позовна заява [PERSON] в особі представника адвоката Дерев`янко І.О. із квитанцією про сплату судового збору. Ухвалою судді від 31.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 22.02.2022 до суду надійшов відзив ДП «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка» на позовну заяву, у якому представник відповідача вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню і просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що 16.11.2021 позивача було ознайомлено з Додатком № 1 до наказу ДП «Івченко - Прогрес» № 1157 від 12.11.2021 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 з 09.12.2021 для працівників ДП «Івченко-Прогрес», відповідно до наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 № 2393 та про наслідки відмови або ухилення від вакцинації у вигляду відсторонення від роботи без збереження заробітної плати до усунення обставин, що його зумовили. Актом від 06.12.2021 № 2 зафіксовано відмову позивача надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютне протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідач також зазначає, що у позивача був додатковий час після 06.12.2021 до моменту фактичного відсторонення, 20.12.2021, надати вказані документи, але станом на 20.12.2021 жодного документу, що підтверджує проведення йому профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання щодо такої вакцинації за формою № 028-1/о позивачем надано не було. Наказом директора ДП «Івченко-Прогрес» від 15.12.2021 № 295-к/тр, позивача з 20.12.2021 відсторонено від роботи, як працівника, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 без збереження заробітної плати. З вказаним наказом позивача було ознайомлено під розпис у день його видання. Представник відповідача вважає, що рішення відповідача про відсторонення позивача від роботи ґрунтується на нормах чинного законодавства, які пройшли передбачену законодавством перевірку, реєстрацію та були чинними на момент винесення оспорюваного наказу про відсторонення позивача від роботи, тому наказ № 295-к/тр від 15.12.2021 є законним та не може бути скасований. Як зазначає представник відповідача, статтею 46 КЗпП України передбачені підстави для відсторонення працівників від роботи, і вказані підстави не є вичерпними, оскільки відстороняти працівників можна і в інших випадках передбачених законодавством, яке Конституційним Судом України тлумачиться у широкому значенні. Нормами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень у разі відмови або ухилення від яких працівники за встановленим МОЗ України переліком відстороняються від роботи. Єдиною підставою для звільнення працівників відповідача від проведення щеплення від COVID-19 може бути наявність абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень, яка підтверджена медичним висновком закладу охорони здоров`я за формою 028-1/о, і всупереч твердженню позивача до повноважень відповідача не входить встановлення будь-яких протипоказань до щеплення проти COVID-19, оскільки це питання віднесено до компетенції закладів охорони здоров`я. Щодо вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи, представник відповідача зазначив, що оскільки наказ від 15.12.2021 року № 295-к/тр є законним та таким, що не підлягає скасуванню, вимога про стягнення з ДП «Івченко-Прогрес» на користь позивача заробітної плати за період незаконного відсторонення задоволенню не підлягає. 04.04.2022 до суду надійшла відповідь позивача, в особі його представника, на відзив, в якій сторона позивача наполягає на своїй позиції, викладеній у позовній заяві щодо незаконності наказу відповідача вимогам Закону, та зазначає, що відповідачем не надано належних доказів на обґрунтування своєї позиції, а відтак позивач наполягає на задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Коломоєць І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Додатково зазначили, що посада позивача не входить до переліку професій, працівники яких підлягають обов`язковому щепленню від COVID-19. Оспорюваним наказом було порушено право позивача на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, та його було піддано дискримінації за професією. Крім того, позивачу не було належним чином доведено вимоги про необхідність вакцинації. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Додатково зазначили, що доводи позивача про те, що йому не було доведено про необхідність вакцинації спростовуються матеріалами справи та змістом його позовної заяви, в якій він сам зазначав про те, що у листопаді 2021 року керівництво повідомило його про можливе відсторонення від роботи у разі відсутності вакцинації від COVID-19. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представників відповідача, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 03.04.2009 перебуває у трудових відносинах із ДП «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка», де працює на посаді інженера-технолога 2 категорії, яке, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 № 83, віднесено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Наказом керівника Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес імені академіка Івченко О.Г.», за погодженням із профкомом, від 15.12.2021 № 295-к/тр позивача [PERSON] , інженера-технолога цеху 01.03.75.01.01, було відсторонено від роботи з 20 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підставою для винесення цього наказу став наказ від 12.11.2021 № 1157 зі змінами та доповненнями, що внесені Наказом від 09.12.2021 № 1247. На звороті Наказу є необхідні погоджувальні підписи та підпис позивача про ознайомлення із наказом. Відповідно до наказу від 12.11.2021 № 1157 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», було зобов`язано керівників структурних підрозділів підприємства ознайомити усіх працівників підрозділів із Повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 (Додаток 1 до цього Наказу) під особистий розпис строком до 23.11.2021 та надати листи ознайомлення Начальнику управління інфраструктури. Керівникам структурних підрозділів підприємства строком до 01.12.2021 надати до відділу кадрів підприємства списки вакцинованих працівників з підтверджуючими документами зазначених у ДОДАТКУ 1. У разі відмови працівника від вакцинації надати АКТ відмови від профілактичного щеплення (ДОДАТОК 2 до цього Наказу). Покласти відповідальність на керівників структурних підрозділів за виконання умов цього наказу. Як зазначив сам позивач у позові, у листопаді 2021 року його було в усній формі ознайомлено про наступне відсторонення від роботи без збереження заробітної плати до надання документу, що підтверджує вакцинацію від проти COVID-19. Крім того, позивач у судовому засіданні пояснював, що із наказом № 1157 він був ознайомлений та знав про його вимоги щодо необхідності пройти вакцинацію або надати довідку про наявність протипоказань до вакцинації, а також про те, що у разі ненадання відповідних документів працівників підприємства будуть відстороняти від роботи без збереження заробітної плати. 16.11.2021 працівниками відповідача, за участю представника профспілкового комітету, складено акт № 1 від 16.11.2021, яким зафіксовано, що [PERSON] відмовився ставити підпис в ознайомленні із наказом № 1157 від 12.11.2021 та додатком № 1 до нього, але до його відома було доведено зміст цього наказу та повідомлено що до 09.12.2021 до працівників ДП «Івченко-Прогрес» застосовано обов`язкове щеплення від COVID-19, згідно наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 № 2393, а також доведено до відома наслідки відмови або ухилення від вакцинації у вигляду відсторонення від роботи без збереження заробітної плати до усунення обставин, що його зумовили. Про необхідність здійснення вакцинації та надання відповідного документу, а також про наслідки нездійснення цих дій позивач був належним чином повідомлений керівництвом роботодавця, що також підтверджується його заявою від 14.12.2021, в якій він просив не відстороняти його від посади з причини невакцинації, яка долучена ним до позовної заяви. Актом № 2/75 від 06.12.2021 зафіксовано відмову [PERSON] надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютне протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Від підпису про ознайомлення із зазначеним Актом, [PERSON] відмовився. Позивача було відсторонено від роботи з 20.12.2021, згідно наказу від 15.12.2021, а відтак він мав додатковий час після 06.12.2021 до моменту фактичного відсторонення від роботи для того, щоб надати вказані документи, але станом на 20.12.2021 він не надав будь-яких документів, що підтверджують проведення ним профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання щодо такої вакцинації за формою № 028-1/о. Позивач [PERSON] вважає вказаний наказ керівництва відповідача таким, що винесено з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим просить його скасувати у судовому порядку. Разом із тим, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки оскаржуваний позивачем наказ Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес імені академіка Івченко О.Г.», на думку суду, є законним і підстав для його скасування суд не вбачає. Згідно зі ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Так, п.п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. За приписами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 № 83. Згідно з вказаним наказом щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 № 2070). Наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731). Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинації для працівників з наведеного вище переліку із наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості, особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження наявності в нього такого стану здоров`я, що є перешкодою для здійснення вакцинації однією з вакцин проти COVID-19. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій ухвалено забезпечити: - контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; - відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також - взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо було передбачено чинним на той час законодавством, та діяв відповідно до вимог п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 в оновленій редакції. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників від роботи може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому, у разі відсутності відповідної вакцинації, діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників від роботи без виплати заробітної плати. У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява N 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява N 47621/13) наголосив на тому, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N N 28859/11і 28473/12, § 167, 15.112016 року, з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ у пункті 272, зазначив, що ціллю відповідного законодавства про обов`язкове вакцинування є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8. У пункті 285 щодо необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд зазначив, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання, національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань. З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважував, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. З приводу доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією. Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів». Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, який відмовився від щеплення, ЄСПЛ у п. 306 зазначив, що Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». У постанові від 17 квітня 2019 року, ухваленій у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах. На думку суду, Держава, встановивши можливість відсторонення певної категорії працівників, до яких відноситься і позивач, від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників підприємства, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Отже, право позивача на працю у Державному підприємстві «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка» було тимчасово обмежено з огляду на суспільні та державні інтереси, оскільки [PERSON] відмовився від обов`язкового щеплення та не надав ні керівництву відповідача, ні суду, будь-яких доказів того, що він має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування. На думку суду, втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. За таких обставин, суд доходить до висновку, що керівник Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка», на якого було покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників підприємства стратегічного значення та відповідно його безперервної роботи, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення [PERSON] від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19. При цьому, у спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір з ним не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей, які є працівниками підприємства, що має стратегічне значення, а відповідно і забезпечення стабільної та безперервної роботи вказаного підприємства. Тимчасова втрата заробітної плати це прямий наслідок свідомого рішення позивача обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України. Разом з тим, інформація про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає, а відтак відсутні підстави вважати, що вимога надати відповідний сертифікат вакцинації, не порушує медичну таємницю, на чому наполягав позивач у судовому засіданні. Крім того, про те, що інформація про проходження щеплень не належить до переліку відомостей, що становлять лікарську таємницю, свідчить і те, що така інформація не містять ні діагнозу, ні факту звернення за медичною допомогою, ні методи лікування. Доводи позивача про незаконність вимоги надати медичний висновок про протипоказання від щеплення, оскільки така вимога порушує право на медичну таємницю, також є безпідставними, оскільки висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 за формою 028-1/о, яка затверджена Наказом Міністерства охорони здоров`я України 02 листопада 2021 року № 2394, що надається за вимогою не містить інформації про діагноз, відомості одержані при медичному обстежені, методи лікування та інші анамнестичні дані. Доводи позивача про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі відмови від участі в такому, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 затверджено Перелік № 2153, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, зокрема, працівники підприємств, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Доводи позивача про те, що відсторонення від роботи відбулося із грубим порушенням Конституції України, а наказ МОЗ та постанова КМУ є підзаконними актами та не відповідають Конституції України є необґрунтованими, оскільки як вже зазначено судом, вказані нормативно-правові акти пройшли державну реєстрацію, якій передує, у тому числі, проведення правової експертизи на відповідність їх Конституції та іншому законодавству України. Крім того, керівник підприємства не наділений повноваженнями щодо тлумачення, скасування, визнання нечинними нормативно правових актів та на власний розсуд приймати рішення щодо їх застосування. Вказане ґрунтується на нормах Конституції України, зокрема статтях 147, 150, де визначено, що повноваження вирішувати питання відповідності законів України Конституції України належить виключно Конституційному Суду України. Відтак будь які органи чи посадові особи держави, крім Конституційного Суду України, не мають повноважень тлумачити зміст актів законодавства. Відповідно статті 264 Кодексу адміністративного судочинства оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень віднесено до компетенції адміністративних судів. Саме вони розглядають справи щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Без визнання нечинними нормативно правових актів, на підставі яких був прийнятий оспорюваний позивачем наказ, правові підстави для скасування наказу від 15.12.2021 № 295-к/тр відсутні. Твердження позивача про те, що ст. 46 КЗпП України визначені виключні підстави для відсторонення працівників від роботи, а такої підстави для відсторонення від роботи, як відмова від проведення щеплення проти COVID-19 не передбачено, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки визначений ст. 46 КЗпП України перелік підстав для відсторонення від роботи працівників не є вичерпним, вказаною статтею передбачено, що відсторонення працівника від роботи можливе в інших випадках, передбачених законодавством, в тому числі, і нормативно-правовими актами. На підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства суд доходить до висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, а тому підстави для скасування наказу від 15.12.2021 №295-к/тр «Про відсторонення від роботи [PERSON] » відсутні. Як похідні від вимоги про скасування наказу про відсторонення від роботи, в задоволенні якої судом відмовлено, не підлягають і задоволенню і вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час його відсторонення від роботи. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору та пов`язані з правничою допомогою адвоката з відповідача стягненню не підлягають та покладаються на позивача.

Outcome: dismissed