Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за період прострочення боржником виконання грошового зобов`язання щодо якого ухвалено судове рішення на користь позивача, яке набрало законної сили. В обгрунтування позову позивач вказував, що 03.12.2013 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області ухвалено рішення в справі № 682/2349/13-ц, яким стягнуто з [PERSON] на користь позивача кошти в сумі 54000,00 грн. 09.12.2014 року головним державним виконавцем Славутського ВДВС винесено постанову ВП № 45747376 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого документа виданого позивачу на підставі ухваленого судом рішення. 31.05.2018 року державними виконавцем винесено постанову ВП № 45747376 про повернення позивачу виконавчого документа у зв`язку з відсутністю у боржника майна та інших доходів на які можна було б звернути стягнення, тобто ухвалене судом рішення на користь позивача є невиконаним. З цих підстав позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь втрати від інфляції в сумі 10924,00 грн., три проценти річних від простроченої суми, що становить 4860,00 грн., та проценти від суми позики в сумі 17409,00 грн. Позивач в позовній заяві до суду клопотав про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновків, що позов задоволенню не підлягає з огляду на таке. Здійснивши аналіз ст.ст.599, 600, 604, 607 ЦК України слід дійти висновків, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін з виконання боржником (відповідачем) грошогового зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, де кредитор має право на отримання від боржника процентів відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими коштами, 3% річних та інфляційних втрат за час невиконання грошового зобов`язання. Отже, вказане рішення суду про задоволення вимог кредитора будучи невиконаним боржником надає позивачу (кредитору) право на звернення до суду про стягнення з відповідача процентів відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими коштами, 3% річних та інфляційних втрат за час невиконання грошового зобов`язання та позивачем. Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів за користування коштами), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Позивачем, на користь якого за рішенням суду від 03.12.2013 р. були стягнуті з відповідача збитки в сумі 54000,00 грн., не надано суду доказів щодо долі виконавчого документа виданого судом відповідно до резолютивної частини вказаного рішення суду у справі № 682/2349/13-ц, а саме, чи перебував вказаний виконавчий документ на виконанні в органах ДВС станом на день звернення позивача з вказаним позовом до суду після того, як його вже було повернуто позивачу (стягувачу) після пред`явлення його до виконання органу ДВС вперше, та який фактичний залишок заборгованості за виконавчим документом на час звернення позивача з вказаним позовом до суду після його примусового виконання органом ДВС . Саме ненадання позивачем суду доказів фактичного залишку заборгованості за виконавчим документом після того, як він перебував на примусовому виконанні в органах ДВС позбавляє суд можливості всебічно, повно та об`єктивно визначити на користь позивача розмір інфляційних втрат, три проценти річних від простроченої суми та проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України від суми тіла грошового зобов`язання за невиконаним рішенням суду на користь позивача, яке набрало законної сили. Тобто, викладене позбавляє суд можливості належно застосувати до спірних правовідносин положення ч. 2 ст.625 та ст. 536 ЦК України та вірно здійснити аналіз розрахунків за вимогами позивача і з`ясувати початок та закінчення періодів для їх проведення і базову суму (тіло боргу за невиконаним рішенням суду) на яку слід здійснити такі розрахунки. Згідно ч. 1, 6ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed