Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд встановити режим окремого проживання подружжя у шлюбі, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому 30.10.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 30.10.2005 року, виданим Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сторони перебувають у шлюбі з 30.10.2005 року, від якого мають двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вони разом із сім`єю проживаємо за адресою: [ADDRESS] . У них із відповідачем часто виникають сварки та суперечки через несумісність характерів та наявність різних поглядів на подружнє життя. Сімейні відносини між ними фактично припинені. [PERSON] вважає, що їхнє подальше спільне проживання є неможливим через здійснення на неї постійного психологічного та економічного тиску з боку відповідача. Чоловік постійно її принижує та залякує. Неодноразово були прохання до відповідача змінити своє відношення до неї, припинити її принижувати та залякувати, та вказувала, що у випадку продовження такої поведінки, буде змушена пред`явити позов про розірвання шлюбу. Однак, відповідач жодним чином не зреагував на її прохання. Діти є свідками суперечок та сварок, протиправних дій з боку чоловіка по відношенню до неї. Їхня присутність не є перешкодою для відповідача нецензурно висловлюватись та принижувати [PERSON] . Так, 28 вересня 2021 року діти, злякавшись дій з боку відповідача щодо неї, викликали поліцію, щоб припинити протиправні дії чоловіка щодо позивачки, у зв`язку з чим 28 вересня 2021 року стосовно [PERSON] був винесений терміновий заборонний припис. Зокрема, 28 листопада 2021 року близько о 10 год 00 хв. під час чергового конфлікту відповідачем було завдано [PERSON] умисних легких тілесних ушкоджень. Зважаючи на це, між ними склались напружені стосунки та втрачено почуття поваги одне до одного, їхня сім`я перестала існувати. Зважаючи на те, що у них з відповідачем є двоє неповнолітніх дітей, на тривале перебування у шлюбі протягом 16 років, позивачка вважає, що встановлення режиму окремого проживання подружжя є альтернативою розірвання шлюбу. Їхнє окреме проживання протягом певного часу дасть їй змогу зрозуміти чи є можливим збереження їхньої сім`ї в подальшому, а також дасть можливість її чоловікові припинити зневажливе ставлення до неї та покращити їхні стосунки. Тому просила суд встановити для [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] режим окремого проживання подружжя. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.02.2022 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 23). Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якій просить відмовити в задоволені позову. Зазначаючи що, у якості підстави для звернення з позовом позивач зазначила здійснення відповідачем постійного психологічного та економічного тиску на неї, посилаючись на винесення 29.09.2021 року термінового заборонного припису та існування в провадженні підрозділу дізнання Чернівецького районного управління поліції ГУ НП в Чернівецькій області кримінального провадження № 12021263020001972 від 03.12.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Проте 29.09.2021 року працівниками патрульної поліції було одночасно винесено два термінових заборонних приписи, відносно відповідача, на який посилається позивач, та відносно позивача за вчинення нею домашнього насильства психологічного характеру, що обумовлено існуванням 29.09.2021 року в сім`ї позивача і відповідача конфлікту у виникненні та існування якого винні обидві сторони. Терміновий заборонний припис від 29.09.2021 року винесений стосовно [PERSON] . Крім того, посилаючись на існування в органах дізнання чи досудових розслідувань кримінального провадження, в якому фігурував би відповідач, позивач не надала жодних доказів цього, хоча в силу статті 81 ЦПК України тягар доказування такої обставини лежить на позивачеві. Враховуючи те,\~що основною\~метою режиму\~окремого проживання\~подружжя збереження\~шлюбу,\~а враховуючи,\~що фактично\~шлюбні відносини\~між позивачем\~відповідачем припинилися,\~у зв`язку\~із чим\~до суду\~03.05.2022\~року пред`явлено\~позов про\~розірвання їх шлюбу, відсутні й правові підстави для задоволення позовної заяви про встановлені режиму роздільного проживання, оскільки між сторонами фактично відсутні відносини подружжя. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.05.2022 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду (а.с. 60). Представник позивача надіслала на адресу суду клопотання, в якому просила провести судове засідання у справі без її участі та позивача, задовольнити позов повністю на підставі доказів у справі. Позов підтримала повністю. Відповідач та його представник не з`явилися в судове засідання. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 30.10.2005 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 2051(а.с. 8). Від вказаного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 743 та видано свідоцтво про народження (а.с. 9), та [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 1713 та видано свідоцтво про народження (а.с. 10). Батьками дітей у свідоцтвах про народження зазначені: в графі «батько» - [PERSON] , громадянин України, в графі «мати» - [PERSON] , громадянка України (а.с. 9-10). 28 вересня 2021 року стосовно [PERSON] був винесений терміновий заборонний припис серії АА №085277 (а.с.11). Крім того, 29 вересня 2021 року стосовно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис серії АА №085278 (а.с.57). 03 квітня 2022 року [PERSON] звернувся з позовною заявою в Шевченківський районний суд м. Чернівці до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.58). Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Статтею 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер.\~ Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Звертаючись до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання позивач як на підставі позову зазначила, що з 30.10.2005 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, зазначаючи, що вирішила припинити шлюбні стосунки, оскільки вони негативно впливають на психологічне та емоційне здоров`я її та дітей. [PERSON] звернувся 03.05.2022 року з позовною заявою в Шевченківський районний суд м. Чернівці до [PERSON] про розірвання шлюбу. При цьому, судом відзначається, що в порушення вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, будь-яких доказів (якими можуть бути письмові, речові та електронні докази, висновки експертів та показання свідків) тобто будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються її вимоги про встановлення режиму окремого проживання між подружжям позивачем суду не надано, та судом їх наявності не встановлено. Поряд з цим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно (п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Слід також зазначити, що суду не заявлялось позивачем письмових або усних заяв чи клопотань про витребування, надання або долучення до матеріалів справи будь-яких інших доказів, крім тих, що наявні в матеріалах справи, на підтвердження обґрунтувань та вимог позову щодо наявності між подружжям режиму окремого проживання. Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Режим окремого проживання подружжя - це встановлений судовим рішенням певний порядок життя подружжя, який з одного боку характеризується наявністю шлюбу, а з іншого проживанням подружжя в різних місцях, але з дотриманням усіх обов`язків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей. Як було встановлено судом, основною метою режиму окремого проживання подружжя збереження шлюбу, а враховуючи, що фактично шлюбні відносини між позивачем відповідачем припинилися, у зв`язку із чим до суду 03.05.2022 року пред`явлено позов про розірвання шлюбу. З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих позивачем доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, та приймаючи до уваги відсутність доказів на доведеність вимог позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю. Згідно положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові, на підставі чого понесені позивачем судові витрати по справі, які складаються з судового збору, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed