Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини посилаючись на те, що [PERSON] , народилася [INFO] . Відповідно до Свідоцтва її батьком є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . На теперішній час, фактично з березня 2022 року, донька проживає спільно із батьком (позивачем), у зв`язку зі зміною обставин в житті матері після 24 лютого 2022 року. Також на утриманні та разом із ним - батьком проживають: [PERSON] (донька), [INFO] ; [PERSON] (донька), [INFO] . Його спільна з відповідачем донька [PERSON] проживає спільно із ним, забезпечена належними умовами для проживання, а також повністю перебуває на його утриманні та вихованні. Він любить своїх дітей і спроможний забезпечити їх всім необхідним, постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклуюсь про них. Він, як батько їхньої з відповідачкою доньки, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про неї, створення для неї належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їхніх дітей. А тому просив визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримаа повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в режимі відео спілкування через «Viber» -VoIP додаток для дзвінків і обміну повідомленнями, в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо визначення місця проживання доньки з батьком та задоволення позовних вимог. Третя особа - представник Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтв про народження (а.с.10). Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 3 ст.160 СК України передбачено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як вбачається з свідоцтва про народження [PERSON] , вона народилася [INFO] , а отже [INFO] їй вже виповнилося 14 років. Згідно заяви неповнолітньої [PERSON] , яка була нотаріально завірена в присутності та за згодою матері [PERSON] , вона фактично проживає разом з своїм батьком [PERSON] . Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.7 та ч.8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Суд вважає, що саме проживання [PERSON] з батьком буде цілком відповідати інтересам малолітньої дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме їх здоровому розвитку. Суд також бере до уваги, що відповідач позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, а також те, що на даний час малолітня [PERSON] досягла віку 14 років, проживає та бажає проживати разом з батьком, а тому суд приходить до висновку про необхідність визначити її місця проживання разом з батьком - [PERSON] , задовольнивши позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved