Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Вознесенівської ДПІ ГУ ДПС у Запорізькій області, третя особа Третя Запорізька державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, у якому просить: 1. Встановити факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] (1937 року народження), яка померла [INFO] , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, до складу якого входить квартира за адресою: [ADDRESS] ; 2. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову вказує наступне. [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої залишилась спадщина у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті матері позивача, єдиним спадкоємцем першої черги за законом був саме позивач. Позивач не був зареєстрований разом із матір`ю на момент її смерті, проте завжди проживав разом із нею у зазначеній квартирі, що підтверджується зокрема тим, що протягом всього часу позивачем здійснювалася оплата комунальних послуг за період з 2000-2020 років, що підтверджується копіями квитанції та листами установ, які надають комунальні послуги щодо відсутності заборгованості за вказаний період. Крім того, правовстановлюючі документа на спадкове майно знаходиться у позивача. У квітні 2020 р. він звернувся до державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері з урахуванням того, що він на підставі п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (1963 року) фактично вступив в володіння та управління спадковим майном. Однак, постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва з тих підстав, що за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 21.02.2020 року за №04-07/3/1784, [PERSON] , 1937 року народження, зареєстрована в [ADDRESS] з 06.03.1991 року. 15.01.2001 року, разом з нею позивач не був зареєстрований, таким чином спадкоємець на момент смерті за однією адресою зі спадкодавцем не проживав, а також заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріальної контори не подавав. У зв`язку з тим, що право позивача на спадщину не визнається, останній змушений звернутися до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання право власності на спадкове майно. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому зазначає що заперечує проти позову з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Представник третьої особи правом на подання письмових пояснення не скористався. В судовому засіданні позивач та його представник, позов підтримали та наполягали на задоволенні позовних вимог, з підстав зазначених у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позові. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.12.2000, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізької міської ради, актовий запис № 11511 від 24.12.2000. У свідоцтві вказано причину смерті - гостре отруєння етиловим алкоголем. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді квартири за адресою [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі свідоцтва № 967 від 18.04.1994, виданого виконкомом Орджонікідзевської районної ради, зареєстрованим Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 17.11.1994 року. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.08.1966, виданим Орджонікідзевським райбюро ЗАГС, актовий запис № 1813 від 29.06.1959. Відповідно до копії паспорту позивача, з 11.03.2008 він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Даних про місце реєстрації заявника до 11.03.2008, зокрема і станом на час смерті [PERSON] , матеріали справи не містять. Згідно із відповіддю Департаменту реєстраційних послуг від 21.02.2020 № 04-07/3/1784 на запит державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори, [PERSON] , 1937 року народження, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 06.03.1991 по 15.01.2001. Разом із нею на день смерті зареєстровані особи відсутні. 02.04.2020 [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольської К.К. від 17.04.2020 № 476/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину заявникові відмовлено (а.с. 74). У постанові зазначено, що [PERSON] на момент смерті за однією адресою зі спадкодавцем не проживав, а також заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріальної контори не подав. На підтвердження факту прийняття спадщини заявник надав квитанції на оплату комунальних послуг, датовані 2009, 2010, 2011, 2018, 2019, 2020 рр., які не можуть бути враховані судом як докази, оскільки не свідчать про вступ в управління спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а підтверджують факти здійснення оплат за комунальні послуги починаючи з 2009 року, тобто через 9 років після смерті спадкодавця. Разом із тим, за відсутності інших доказів, квитанції про оплату комунальних послуг є недостатніми для підтвердження факту прийняття спадщини. Від допиту свідків, позивач та його представник відмовились. Крім того, з матеріалів спадкової справи випливає, що листом від 04.10.2004 Державна податкова інспекція у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя звернулась до завідуючої Третьої Запорізької державної нотаріальної контори, в якому просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на користь держави на вказану квартиру. Зазначений лист і став підставою для заведення спадкової справи. Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, при ухваленні рішення щодо спадщини, яка відкрилась [INFO] , підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції 1963 р. Згідно зі ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За вимогами ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з положеннями статті 529 ЦК України (в редакції 1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до статті 553 ЦК України (в редакції 1963 р.) вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними і такими що не підлягають задоволенні повністю. Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України покласти на позивача.

Outcome: dismissed