Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 18.10.2021 до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених вимог вказала, що 14.08.1992 на підставі рішення виконкому Жовтневої ради народних депутатів матері позивачки [PERSON] було видано ордер №287 на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Ордер видано на проживання у вказані квартирі [PERSON] та її дітям - [PERSON] , 1975 року народження, [PERSON] , 1983 року народження. На сьогоднішній день у даній квартирі є зареєстрованими позивачка [PERSON] , її син [PERSON] та її брат [PERSON] . Вже більше 10 років [PERSON] у даній квартирі не проживає у вказаній квартирі. Останній раз він з`явився у 2015 році, пожив близько місяця і знову пішов. Особистих речей відповідача в квартирі немає. Сторони не спілкуються, його місцезнаходження позивачці невідоме. Реєстрація відповідачів у квартирі за умов його фактичного непроживання в ній ставить позивача у скрутне матеріальне становище, оскільки нарахування платежів за комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих у приміщенні осіб. Крім того, позивачка позбавлена права оформити субсидію, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 18.11.2021 позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано від Саксаганського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) актовий запис про народження [PERSON] . На виконання ухвали в частині витребування доказів, 09.02.2022 надійшла відповідь з Саксаганського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.54-55). В тексті позову позивачкою заявлено клопотання про виклик та допит свідків, від якого у поданій 13.06.2022 заяві представник відмовився, просив його не розглядати і така відмова прийнята судом. Правом на участь позивач та її представник не скористались. Представник позивача [PERSON] подала клопотання про розгляд справи без її та позивачки участі, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, однак до суду не з`явився, причини неявки не відомі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Треті особи у судове засідання не прибули, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, при прийнятті рішення покладалися на розсуд суду. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення сторін, неявку відповідача до суду без поважних причин, не подання відзиву, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача та її представника проти заочного розгляду справи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , була отримана у користування від держави на підставі ордеру №287 від 20.08.1992, виданого на ім`я [PERSON] , як уповноваженого наймача, сім`я якого складається із трьох чоловік: [PERSON] - матері, [PERSON] - дочки, [PERSON] - сина (а.с. 6). Актовим записом про народження №277 від 16.02.21984, наданим Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), підтверджується, що матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а.с. 55). Також, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилася [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] (а.с. 12). [PERSON] 24.02.2018 зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області зроблено актовий запис №48, та після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 10). [PERSON] , померла [INFO] , про що зазначено у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» від 21.09.2021, у зазначеному житловому приміщенні зареєстровані позивач [PERSON] - наймач, її син [PERSON] та брат [PERSON] (а.с. 5). При цьому, як слідує із акту від 07.10.202, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] з 2010 року не проживає у квартирі №59 даного будинку (а.с. 7). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, у зв`язку з чим втратив право користування цим житловим приміщенням. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між членами сім`ї уповноваженого наймача неприватизованого житлового приміщення, у зв`язку з чим регулюються ст.71 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02.12.2010 (остаточне рішення 02.03.2011). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12.06.2008 у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п.55, ECHR 1999-VI). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до положень ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковими умовами для цього є: 1) встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки, та 2) відсутність без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Разом з тим, положеннями ч. 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. З огляду на те, що відповідач [PERSON] в житловому приміщенні, яке наразі перебуває у володінні та користуванні позивача, не проживає понад 6 місяців без поважних причин, а саме з 2010 року, квартиронаймачем відповідач [PERSON] не є, дійсне місцезнаходження відповідача не відоме, в той час як реєстрація його місця проживання створює позивачеві перешкоди в користуванні квартирою, обмежуючи її майнові права, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої позивачем вказаної негаторної вимоги та необхідність її задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (зі змінами), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічні приписи містяться в п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207. При цьому, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки 908,00 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с. 1).

Outcome: approved