Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків та прибудинкової території. Свої вимоги мотивував тим, що згідно наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №235 від 02 листопада 2005 року позивачу передано на технічне обслуговування житловий будинок [ADDRESS] . Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» діє на підставі Статуту, який затверджено розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1205 від 19 липня 2000 року. Пунктом 2.1 Статуту КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» визначено, що метою діяльності підприємства є задоволення потреб фізичних та юридичних осіб щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту житлових і нежитлових приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, отримання прибутку від своєї діяльності, замовлення нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту. Згідно п. 2.2.1 Статуту, предметом діяльності підприємства є надання житлово-комунальних послуг споживачам відповідно до укладених договорів. Відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Однак з березня 2018 року відповідач не в повному обсязі сплачує кошти за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 8 990,17 грн. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 8 990,17 грн., інфляційні втрати за період з 01 квітня 2018 року по 28 лютого 2021 року у розмірі 418,63 грн., три проценти річних за період з 01 квітня 2018 року по 28 лютого 2021 року у розмірі 308,09 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. та витрати зі сплати судового збору. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №235 від 02 листопада 2005 року позивачу передано на технічне обслуговування житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 6). Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» діє на підставі Статуту, який затверджено розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1205 від 19 липня 2000 року (а.с. 7-8). Пунктом 2.1 Статуту КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» визначено, що метою діяльності підприємства є задоволення потреб фізичних та юридичних осіб щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту житлових і нежитлових приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, отримання прибутку від своєї діяльності, замовлення нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту. Згідно п. 2.2.1 Статуту, предметом діяльності підприємства є надання житлово-комунальних послуг споживачам відповідно до укладених договорів. Відповідач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 9). 12 лютого 2018 року Київською міською державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 211 «Про внесення змін до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим», яким Київська міська державна адміністрація встановила тариф та структуру тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в тому числі по будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10, 11-12). Згідно розрахунку заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у відповідача за період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2021 року виникла заборгованість у розмірі 8 990,17 грн. (а.с. 13-14). Згідно розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 01 квітня 2018 року по 28 лютого 2021 року інфляційні втрати становлять у розмірі 418,63 грн., три проценти річних - 308,09 грн. (а.с. 15). Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з утримання будинків та прибудинкових територій за період з 01 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 8 990,17 грн. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки позивачем не надано належних доказів фактичного надання житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території по [ADDRESS] . Відповідач неодноразово звертався до позивача із заявами стосовно ряду питань пов`язаних з ненаданням, неякісним наданням багатьох послуг, надання обґрунтування виставлених рахунків на оплату послуг та проведення перерахунку вартості оплати послуг з утримання будинку. Розрахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги не може підтверджувати сам факт надання послуг. Відповідач стверджує, що позивачем протиправно встановлено тарифи за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на підставі розпорядження № 211 від 12 лютого 2018 року, оскільки рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року дане розпорядження визнано протиправним та нечинним. Позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, на час дії карантину заборонено стягувати штраф за несвоєчасну сплату житлово-комунальних послуг. На підтвердження відзиву на позов відповідач надав суду заяви стосовно ряду питань пов`язаних з ненаданням, неякісним наданням багатьох послуг, надання обґрунтування виставлених рахунків на оплату послуг та проведення перерахунку вартості оплати послуг з утримання будинку (а.с. 48, 49, 50-51, 52, 53, 54), лист Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 13 жовтня 2020 року щодо не виявлення відсутності гарячого постачання, зокрема, в квартирі [ADDRESS] (а.с. 56), лист Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 06 грудня 2018 року щодо проведення перевірки наявності ключів від входу в підвал третього під`їзду житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 57), лист Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 05 липня 2018 року про наявність у відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 1 109,13 грн. (а.с. 58), план-схему прибудинкової території будинку [ADDRESS] (а.с. 59),графік підвищення тарифів на послуги по утриманню будинків та прибудинкової території будинку [ADDRESS] (а.с. 60), квитанцію про оплату вартості наданих послуг по утриманню будинків та прибудинкової території будинку [ADDRESS] від 15 березня 2018 року на суму 346,89 грн. (а.с. 61), квитанцію про оплату вартості наданих послуг по утриманню будинків та прибудинкової території будинку [ADDRESS] від 19 квітня 2018 року на суму 346,89 грн. (а.с. 62). Представник позивача скористався своїм правом подачі відповіді на відзив, відповідно до якого зазначив, що надання житлово-комунальних послуг підтверджується наказом №235 від 02 листопада 2005 року щодо передачі житлового будинку [ADDRESS] на технічне обслуговування позивачу; копією статуту, де зазначено, що предметом діяльності КП «Житло-Сервіс» є надання житлово-комунальних послуг; копією витягу з розпорядження №211 від 12 лютого 2018 року, затвердженого органом місцевого самоврядування, в якому міститься перелік і вартість послуг у будинку відповідача, що надаються; розрахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги. Належним та допустимим доказом факту ненадання житлово-комунальних послуг або їх надання неналежної якості є акт-претензія, складений між споживачем та представником виконавця, а у випадку не з`явлення останнього, підписаного не менш як двома споживачами. Отже, обов`язок щодо доведення факту ненадання житлово-комунальних послуг або надання їх неналежної якості, законодавцем покладено саме на споживача. Крім того, відповідачем не надано суду рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року, яким визнано протиправним та нечинним розпорядження № 211 від 12 лютого 2018 року, саме в частині встановлення тарифів за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку [ADDRESS] . За змістом ст.ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг, на час виникнення спірних правовідносин, регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ч. 1 ст. 2 якого предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач не виконує зобов`язання по оплаті послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, внаслідок чого за період з 01 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 8 990,17 грн. Щодо тверджень відповідача про ненадання позивачем доказів фактичного надання житлово-комунальних послуг з утримання будинків та прибудинкової території по [ADDRESS] , суд вважає таке. Відповідач неодноразово звертався до позивача із заявами стосовно ряду питань пов`язаних з ненаданням, неякісним наданням багатьох послуг, надання обґрунтування виставлених рахунків на оплату послуг та проведення перерахунку вартості оплати послуг з утримання будинку. Позивач у відзиві зазначив, що надання житлово-комунальних послуг підтверджується наказом №235 від 02 листопада 2005 року щодо передачі житлового будинку [ADDRESS] на технічне обслуговування позивачу (а.с. 6); копією статуту, де зазначено, що предметом діяльності КП «Житло-Сервіс» є надання житлово-комунальних послуг (а.с. 7-8); копією витягу з розпорядження №211 від 12 лютого 2018 року, затвердженого органом місцевого самоврядування, в якому міститься перелік і вартість послуг у будинку відповідача, що надаються (а.с. 10, 11-12); розрахунком заборгованості за житлово-комунальні послуги (13-14). Факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору в розумінні ст. 526, ст. 530 ЦК України та ст. 193 ГК України, так як є невиконанням зобов`язання) повинен бути зафіксований належним чином. Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) (ч. 4 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Акт-претензія складається виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості (ч. 5 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Правовий аналіз зазначених норма дає підстави для висновку, що надані відповідачем заяви не є належними та допустимими доказами ненадання відповідачем житлово-комунальних послуг з утримання будинків та прибудинкової території по [ADDRESS] . Крім того, відповідач у поданому відзиві стверджував, що позивачем протиправно встановлено тарифи за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на підставі розпорядження № 211 від 12 лютого 2018 року, оскільки рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року дане розпорядження визнано протиправним та нечинним. Представник позивача у відповіді на відзив посилався на відсутність в матеріалах даної справи копії рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року, яким визнано протиправним та нечинним розпорядження № 211 від 12 лютого 2018 року, саме, в частині встановлення тарифів за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2019 року по справі № 826/12927/18 визнано протиправним на нечинним розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12 лютого 2018 року «Про внесення змін до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим» в частині встановлення тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 84-88, 89-92). Отже, відповідачем не надано належних та допустимих доказів визнання розпорядження № 211 від 12 лютого 2018 року недійсним в частині встановлення тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Зі змісту розрахунку заборгованості за надані послуги з утримання будинків та прибудинкової території вбачається, що заборгованість за надані послуги нараховано за період з 01 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 8 990,17 грн. Оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою 04 червня 2021 року, тому з урахуванням положень статті 257 ЦК України, заборгованість за надані послуги з централізованого опалення підлягає стягненню за період з 04 червня 2018 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 7 881,04 грн. (8 990,17 грн. - 563,13 грн. - 273,00 грн. - 273,00 грн.). Тому з урахуванням викладеного суд приходить висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків та прибудинкової території частково за період з 04 червня 2018 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 7 881,04 грн. В решті позовних вимог відмовити. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 01 квітня 2018 року по 28 лютого 2021 року у розмірі 418,63 грн. та три проценти річних за період з 01 квітня 2018 року по 28 лютого 2021 року у розмірі 308,09 грн. Відповідач у відзиві зазначав, що законодавством заборонено в період карантину нараховувати штрафні санкції на заборгованість по комунальним платежам. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 № 530-IX встановлено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 (зі змінами), Постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 (зі змінами) з 12.03.2020 року на усій території України встановлено карантин. Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 549 Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц. Таким чином, проценти та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а отже на них не поширюються обмеження, встановлені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 № 530-IX. Враховуючи вищенаведене, позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. За прострочення зобов`язання щодо оплати послуг з утримання будинків та прибудинкових територій з урахуванням строку позовної давності та розміру щомісячних нарахувань вартості наданих послуг за період з 04 червня 2018 року по 30 листопада 2020 року інфляційні втрати становлять у розмірі 411,94 грн. (418,63 грн. - 6,69 грн.) За прострочення зобов`язання щодо оплати послуг з утримання будинків та прибудинкових територій з урахуванням строку позовної давності та розміру щомісячних нарахувань вартості наданих послуг за період з 04 червня 2018 року по 30 листопада 2020 року три відсотки річних становить у розмірі 303,20 грн. (308,09 грн. - 2,06 грн. - 2,83 грн.). Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають задоволенню частково, а саме, інфляційні втрати за період з 04 червня 2018 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 411,94 грн., три проценти річних за період з 04 червня 2018 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 303,20 грн. В решті позовних вимог відмовити. Позивач просить про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 02 лютого 2021 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «ШЕНЛІ» було укладено договір № 17-21 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого позивач замовив надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях (а.с. 16-18, 19). Вартість витрат на правову допомогу позивач підтверджує детальним описом виконаних робіт (наданих послуг) на суму 1 500,00 грн. (а.с. 21), актом виконаних робіт за квітень 2021 року по договору про надання правничої допомоги № 17-21 від 02 лютого 2021 року (а.с. 24, 25-27), заключною випискою банку за 25 травня 2021 року (а.с. 28). Відповідач скористався своїм правом подачі заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу та зазначив, що витрати на правову допомогу є завищеними, а відтак, задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Враховуючи складність справи, розмір позовних вимог та розмір задоволених вимог,

Outcome: partial