Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач 10.12.2021 року звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики у сумі 111000,00 доларів США, що у еквіваленті станом на 10.12.2021 року становить 300824,43 грн. та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 24.01.2019 року між сторонами був укладений договір позики в письмовій формі згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі що еквівалентні 11100,00 доларів США із строком повернення не пізніше 31.01.2019 року. На підтвердження укладення договору сторонами по справі було укладено нотаріально посвідчений договір позики від 24.01.2019 року. У встановлений договором позики строк відповідач обов`язки згідно до договору позики не виконав. У зв`язку з тим, що відповідач по справі не повернув кошти у визначений у договорі строк, добровільно сплатити суму позики відмовляється, позивач змушений звернутися до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 13.12.2021 року відкрито спрощене провадження по справі. Ухвалою суду від 13.12.2021 року повернуто клопотання сторони позивача про забезпечення позову. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26.01.2022 року задоволено частково апеляційну скаргу сторони позивача ухвалу суду від 13.12.2021 року про повернення клопотання сторони позивача про забезпечення позову скасовано та клопотання направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 11.02.2022 року клопотання сторони позивача про забезпечення позову задоволено, вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти на банківських рахунках відповідача відкритих у фінансових установах та банківських установах України в межах суми боргу за договором позики у сумі 300824,43 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Сторона відповідача в чергове призначене 14.06.2022 року судове засідання не з`явилась, про час та дату судового засідання повідомлено належними чином, заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відзив до суду не надано. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливо здійснити на підставі наявних у справі матеріалів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно п. 1 якого позичальник отримав від позикодавця у власність гроші в сумі 11100,00 доларів США, що на день передачі грошей еквівалентно сумі 307470,00 грн. Передачу грошей було здійснено до підписання договору. Позика передана позикодавцем позичальнику безпосередньо до підписання сторонами цього договору. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним грошових коштів, визначених в п. 1 цього договору. (п.2 договору). Умовами п. 4 договору позики від 24.01.2019 року сторони за договором домовились про те, що договір позики є безпроцентним. Остаточний розрахунок та повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31.01.2019 року (п.3 договору), при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати сумі боргу визначеному п.1 договору. Станом на дату пред`явлення позову до суду, відповідач не повернув борг в повному розмірі позики. У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Частиною 1 ст. 526 ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року №6-50цс16, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 визначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги). Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів згідно договору позики від 24.01.2019 року, а також той факт, що борг на момент розгляду справи ним не повернено, договір позики до цього часу знаходиться у позикодавця. Станом на 10.12.2021 року 11100,00 доларів США згідно офіційного курсу НБУ еквівалентні 300824,43 грн. (11100,00 доларів США х 27,1013 = 300824,43 грн.) З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено 3008,24 грн. судового збору, який підлягає стягненню зі сторони відповідача. Щодо витрат на правничу допомогу. Згідно розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, договору № 2021/20 від 09.04.2021 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Дісп`ютс» та [PERSON] , завданням № 1 від 09.04.2021 року, рахунку № 2021/20 від 09.04.2021 року та заключної виписки ПАТ КБ «ПриватБанк`позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2)необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року справа №755/9215/15-ц. Витрати на професійну правничу допомогу по справі були розподілені у відповідності до документально підтверджених доказів поданих представником позивача на час ухвалення судового рішення. Оцінивши надані суду докази представником позивача про витрати на професійну правничу допомогу, враховуючи, особливості справи та її складність, суд дійшов висновку, що такий розмір витрат є співмірним із складністю справи та обґрунтованим, а тому необхідно стягнути з відповідача 5000,00 грн. за понесені позивачем витрати на правничу допомогу.

Outcome: approved