Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

У травні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , припинивши за [PERSON] право спільної сумісної власності; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль NISSAN LEAF 2015 року випуску, номер кузову [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , д. н. з. [NUMBER] , припинивши право спільної сумісної власності за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що 23 серпня 2013 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою, за час якого мають доньку [PERSON] , 2014 року народження. 05 липня 2012 року до шлюбу з відповідачкою він придбав в кредит квартиру [ADDRESS] вартістю 266700 грн, з яких 203000 грн це були кредитні кошти, одержані в ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором № 106/2012-ф від 05 липня 2012 року, а 63700 грн сплачено позивачем після укладення договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дяченко В. А., зареєстрованого в реєстрі за № 3782. Зазначає, що до укладення шлюбу в серпні 2013 року ним особисто було сплачено за вказаним кредитом 48278,00 грн, тоді як його особистий внесок у придбання квартири становить 11978,00 грн. Після укладення шлюбу сторонами спільно сплачено кредитних коштів на суму 154722 грн. титульним власником квартири є позивач [PERSON] . В січні 2018 року вказані кредитні зобов`язання перед ПАТ АБ «Укргазбанк» повністю виконані, кредит сплачено. 11 січня 2018 року припинено обтяження на спірну квартиру, яка на даний час в заставі банку не перебуває, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, за час шлюбу з відповідачкою сторонами придбано автомобіль NISSAN LEAF 2015 року випуску, вартістю 345000,00 грн відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2019 року. На день подання позову сторони щодо порядку розподілу майна не домовились. Але оскільки автомобілем користується дружина, а її частка у квартирі незначна через сплату позивачем половини вартості квартири до шлюбу, а тому вважає справедливим поділити майно, залишивши квартиру у власності позивача, автомобіль у власності відповідачки, припинивши право спільної власності подружжя на це майно. На підставі викладеного, звернувся за судовим захистом. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] адвоката Калько В. В. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а. с. 44). Відповідачка [PERSON] надала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги визнає в повному обсязі, а справу просить розглянути без її участі (а. с. 42). Неявка сторін не перешкоджає здійсненню підготовчого провадження відповідно до ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 223 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст.\~206\~ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також відповідно до положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні на підставі наявних у справі матеріалів. Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Установлено, що 23 серпня 2013 року сторони зареєстрували між собою шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , про що складено актовий запис № 1099, виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 23 серпня 2013 року (а. с. 8). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , яка народилась [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а. с. 15). Спору про місце проживання дитини сторони не мають, питання утримання дитини вирішено ними добровільно. Шлюбні відносини сторін припинились, шлюб розірвано за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 травня 2022 року. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України і статтею 372 ЦК України. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За змістом частини третьої\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~372\~ЦК України\~майно,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~може бути\~поділене між\~співвласниками за\~домовленістю між\~ними,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 вищевказаної постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Судом установлено, що за час шлюбних відносин подружжям придбане спільне майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 05 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В. А., зареєстровано в реєстрі за № 3782, вартістю 266700 грн, власником якої є [PERSON] (а. с. 10-14, 28-29); автомобіль NISSAN LEAF 2015 року випуску, номер кузову [NUMBER] , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу № 5341/2019/1557821 від 11 липня 2019 року, згідно із свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , виданим ТСЦ 5341 (особливі відмітки: СВ-ВО СХН 711933 ДКП ТСЦ 5341/2019/1557821 11.07.2019), зареєстрований на ім`я [PERSON] (а. с. 27, 43). Щодо спірної квартири [PERSON] в позові зазначає, що вона придбана за 266700 грн, в тому числі, за кредитні кошти в розмірі 203000 грн, отримані відповідно до кредитного договору № 106/2012-ф, укладеного між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] 05 липня 2012 року (а. с. 16-22), а іншу частину коштів в розмірі 63700 грн останнім було сплачено після укладення договору купівлі-продажу. Крім того, до укладення шлюбу в серпні 2013 року позивач особисто сплатив за кредитним договором 48278,00 грн (а. с. 23-26), відтак стверджує, що його особистий внесок у придбання вказаної квартири становить 111978,00 грн, а після укладення шлюбу з відповідачкою ними були сплачено кредитних коштів на суму 154722 грн. Вказані обставини стороною відповідача не заперечувались. Крім того, із представлених суду матеріалів позову видно, що обтяження за № 24356608 від 05 липня 2012 року, накладене на квартиру по [ADDRESS] , було припинено на підставі повідомлення про виконання зобов`язання серія та номер № 5-323/16/37/2018, виданого 11 січня 2018 року ПАТ АБ «Укргазбанк», про що 12 січня 2018 року внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження та підтверджується відповідним витягом № 110403622 (а. с. 32). Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд приходить до висновку, що зазначене вище майно відповідно до ст. 60 СК України є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. За загальними правилами застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Сторони добровільно погодили на час розгляду справи вартість спірного майна, домовилися про те, яке майно має бути виділене кожному з них, при цьому, в матеріалах справи міститься письмова заява відповідачки, в якій вона повністю визнає позовні вимоги, тим самим надавши свою згоду на поділ спільного майна, не заперечуючи проти виділення їй в особисту власність автомобіля, а двокімнатну квартиру залишити позивачу, у зв`язку з чим суд вважає поділити спільне майно, визнавши за кожним зі сторін право приватної власності на вищевказане майно у запропонований ними спосіб. Таким чином, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а також беручи до уваги, що обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження протягом розгляду, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, за змістом позову позивач не наполягає на стягненні з іншої сторони судових витрат і просить такі витрати покласти за його рахунок, за таких обставин, судові витрати з відповідачки не стягуються.

Outcome: approved