Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

позивач 6 квітня 2022 року (час подачі позову у відділення поштового зв`язку) звернулася до Личаківського районного суду м. Львова з позовом про стягнення з відповідача на її користь суми боргу за договором позики оформленим борговою розпискою від 12 серпня 2021 року у розмірі 2808000 (два мільйони вісімсот вісім тисяч) гривень, а також понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання до суду позову у розмірі 12405 гривень та судового збору за подання клопотання про забезпечення позову у розмірі 496,2 гривень. Позовні вимоги мотивує тим, що 12 серпня 2021 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу 96000 доларів США та які відповідач зобов`язувалася повернути до 12 лютого 2022 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останньої. Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України. Позов на адресу суду надійшов 28 квітня 2022 року. Окрім того 28 квітня 2022 року до суду разом з матеріалами позову надійшло клопотання [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 29 квітня 2022 року клопотання позивача [PERSON] задоволено та в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві приватної власності [PERSON] . Ухвалою суду від 16 травня 2022 року відкрито провадження у справі, розпочато в такій підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 10 червня 2022 року. 8 червня 2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, згідно з яким вимогу про стягнення боргу визнає і вказує, що в позивача взяла в борг 96000 доларів США, однак повернути такі зараз немає змоги. В підготовче засідання 10 червня 2022 року позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилась, явку представника не забезпечила, подала до суду разом з позовом заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно з якою на задоволенні своїх позовних вимог наполягає в повному обсязі та просить суд задовольнити такі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в підготовче засідання 10 червня 2022 року також не з`явилась, подала 8 червня 2022 року на електронну адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно з якою проти задоволення позову не заперечує. За таких обставин відповідно до положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні у відсутності сторін, оскільки відповідач позов визнала про що вказала у відзиві та сторони просять розгляд справи проводити у їх відсутності. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що між сторонами 12 серпня 2021 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача 96000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 12 лютого 2022 року. Вказані обставини стверджуються наданою позивачем копією розписки відповідача та визнається відповідачем в поданому відзиві. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не оспорено факт отримання від позивача позики, а навпаки відповідач підтвердила отримання зазначених вище коштів в доларах США, а тому з відповідача в користь позивача слід стягнути заборгованості за договором позики від 12 серпня 2021 року оформленого розпискою в сумі 96000 доларів США, оскільки судовим розглядом встановлено, що в позику надано зазначену суму коштів в доларах США і саме такий спосіб захисту порушеного права позивача буде належним і не суперечитиме закону. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. У відповідності до положень ч. 7 ст. 158 ЦПК України вжиті заходи забезпечення позову ухвалою суду від 29 квітня 2022 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення (ч. 8 ст. 158 ЦПК України). При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача судові витрати в розмірі 6202,5 гривень судового збору за подання позову, 496,2 гривень судового збору за подання заяви про забезпечення позову, а всього 6698,7 гривень та на підставі ст. 142 ЦПК України з державного бюджету слід повернути позивачу 6202,5 гривень судового збору сплаченого за подання позову, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті.

Outcome: partial