Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення та звільнення приміщення від особистих речей, обґрунтовуючи позов тим, що 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ "Кредитні ініціативи" зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", а ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" зобов`язалось відступити ТОВ "Кредитні ініціативи" свої права грошових вимог боржників за Кредитними договорами. Таким чином, ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" відступило право грошової вимоги за Кредитним договором №838 від 11.06.2007 року ТОВ "Кредитні ініціативи". Відповідно до зазначеного договору сторони свої зобов`язання повністю виконали - ТОВ "Кредитні ініціативи" передало грошові кошти, а ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк відступило свої права грошової вимоги боржників за Кредитними Договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до Договору відступлення. 11 червня 2007 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (первинний кредитор) та [PERSON] уклали Кредитний договір №838. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, Первинний кредитор за Кредитним договором зобов`язується надати відповідачеві кредит у сумі 16000 доларів США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №838, [PERSON] як Іпотекодавець передав в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 144,5 кв.м, житловою площею 49,95 кв.м, знаходиться за адресою [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - ТОВ "Кредитні ініціативи" звернуло стягнення на будинок Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ "Про іпотеку". Правовою підставою для реєстрації права власності ТОВ "Кредитні ініціативи" на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 5.2.1 Договору іпотеки від 11.06.2007, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2020 №229237639 було зареєстровано право власності за ТОВ "Кредитні ініціативи", а саме на житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 144,5 кв.м, житловою площею 49,95 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS] . Таким чином, законним власником вказаного будинку є ТОВ "Кредитні ініціативи". Згідно з довідкою виконкому Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 10.09.2020 в будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , власником якого є ТОВ "Кредитні ініціативи" зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, попри відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі,, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Таким чином, подальше проживання відповідачів в будинку, що належить на праві власності ТОВ "Кредитні ініціативи" та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси ТОВ "Кредитні інціативи". У зв`язку з цим просили виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 144,5 кв.м, житловою площею 49,95 кв.м, який знаходиться по [ADDRESS] , зобов`язати відповідачів звільнити вказаний житловий будинок від особистих речей, стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. Представник позивача, ТОВ "Кредитні ініціативи", [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіслала на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Відзив не подавали, окрім відповідачки [PERSON] . Так, згідно з поданим відзивом [PERSON] позовні вимоги не визнає, мотивуючи тим, що житловий будинок [ADDRESS] є її спільною сумісною власністю з відповідачем [PERSON] , оскільки зазначене нерухоме майно набуте ними за час шлюбу, зареєстрованого 10.05.1992 року, який розірвано рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 10.01.2011 у справі №2-133/11. Будь-якої згоди на отримання кредитних коштів згідно з кредитним договором №838 від 11.06.2007, укладеного з її колишнім чоловіком [PERSON] , вона не надавала, а підпис на відбитку штампа Договір підписано в присутності дружини позичальника [PERSON] не її і є підробленим. Будь-якої згоди на передачу в іпотеку житлового будинку [ADDRESS] , в якому вона постійно проживає, на той час з двома неповнолітніми дітьми, вона не давала. Будь-яких вимог ТОВ "Кредитні ініціативи" про порушення умов кредитного договру №838 від 11.06.2007 забезпеченого іпотекою вказаного житлового будинку, як того вимагає Закон України "Про іпотеку" не надходило. Житловий будинок [ADDRESS] використовується як місце постійного проживання всіх відповідачів та у власності відповідачів не знаходиться інше нерухоме житлове майно, житлова площа премета іпотеки не перевищує 250 кв.м. Отже, стосовно вище вказаного предмету іпотеки діє мораторій на примусове стягнення (відчужене без згоди власника) майна, згідно з положенням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з частиною 1 ст. 17 ЗУ "Про іпотеку", іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до статті 266 ЦК України, сплив позовної давності на вимоги про звернення стягнення на заставне майно шляхом визнання права власності означає, що будь-які додаткові вимоги, пов`язані із обтяженням такого предмета не можуть бути задоволені, а сам предмет є вільним від обтяжень. Оскільки відповідно до положень пункту 2.3. Кредитного договору №838 від 11.06.2007 кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 10.06.2017, тобто загальний трьох річний строк позовної давності для задоволення вимог ТОВ "Кредитні ініціативи" минув 11.06.2020, тобто з 11.06.2020 позивач ТОВ "Кредитні ініціативи" втратив право задоволити вимоги за вказаним кредитним договором і звернути стягнення на заставлене майно, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у зв`язку зі спливом строку позовної давності. У зв`язку з наведеним просить застосувати строки позовної давності та в задоволенні позовних вимог ТОВ "Кредитні ініціативи" про виселення відповідачів та звільнення приміщення від особистих речей відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За умовами Кредитного договору №838 від 11.06.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та [PERSON] , останній отримав кредитні кошти в сумі 16000 доларів США, за користування кредитом встановлено процентну ставку в розмірі 12 % річних. Відповідно до п. 2.5 кредит надається Позичальнику на ремонт житлового будинку. Кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 10 червня 2017 року. Пунктом 2.3 зазначеного Договору передбачено, у разі несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом, остаточною датою повернення кредиту є шістдесятий календарний день від дня нарахування відсотків, що не сплачені у встановлений цим Договором строк. Погашення кредиту здійснюється позичальником щомісячно, відповідно до Графіка (Додатку №1), який є невід`ємною частиною договору. Розділом 4 даного Договору встановлено, що виконання зобов`язань за цим Договором забезпечується іпотекою, предметом якої є будинок, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 144,5 м.кв., житлова площа 49,95 м.кв. оціночною вартістю 170495 гривень. У розділі 6 Кредитного договору передбачено відповідальність за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно з умовами цього договору зобов`язань, де винна Сторона сплачує іншій Стороні суму неустойки та збитків, передбачених цим Договором. За несвоєчасну сплату сум кредиту або відсотків Позичальник сплачує Банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення кредиту та нараховується щоденно. Позичальник несе відповідальність за погашення кредиту всім своїм майном, на яке відповідно до законодавства України може бути звернено стягнення. Строк позовної давності сторонами встановлено тривалістю у десять років (п.6.8). Зазначений договір набрав чинності з дня його підписання Сторонами й діє до повного повернення Позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання будь-яких інших грошових зобов`язань, згідно з умовами Договору. В забезпечення виконання вимог зазначеного Кредитного договору 18.06.2007 було укладено Іпотечний договір №838 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та іпотекодавцем [PERSON] , відповідно до якого іпотекодавець передав у заставу будинок що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 144,5 м.кв., житлова площа 49,95 м.кв., який належить Іпотекодавцю, [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Верхньоводянської сільської ради від 24.01.2005 року за №64. Право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстроване в Рахівському Бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №2 за номером 288, реєстраційний номер в РПВ на нерухоме майно 10637944. Вартість іпотечного майна становить 52707 гривні. Термін дії зазначеного договору встановлений у п 7.3 до повного виконання зобов`язань Іпотекодавцем за Договором про іпотечний кредит. 17 грудня 2012 року було укладено Договір про відступлення прав вимоги та Договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» передав Товариству з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" кредитний портфель, внаслідок передачі якого Новий Кредитор набуває усіх прав вимоги Первісного Кредитора за Кредитними договорами та Договорами забезпечення, від Позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань, правом звернення стягнення за Кредитними договорами на заставлене майно, та іншими правами вимоги за Кредитними договорами та Договорами згідно з яким передано право вимоги новому кредитору у тому числі за кредитним договором 838 від 11.06.2007 року та Іпотечним договором 838 від 18.06.2007 позичальника [PERSON] . Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідності до ст.ст. 526, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені). [PERSON] не виконував умов договору, у зв`язку з чим ТОВ "Кредитні ініціативи" звернулося до державного реєстратора Лазар Діани Василівни із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки за наслідками якої державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 53869112 від 02.09.2020, відповідно до якого було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" право власності в цілій частині на домоволодіння з надвірними спорудами [ADDRESS] загальною площею 144,5 кв.м, 49,95 кв.м. Підставою для державної реєстрації стало повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки серія та номер К/И/УСБ/Б видане 13.07.2020 ТОВ "Кредитні ініціативи" на підставі іпотечного договору 838 від 16.06.2007, посвідченого приватним нотаріусом Маріною А.С. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2158827821236. Отже, суд встановив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" набуло право власності на домоволодіння з надвірними спорудами [ADDRESS] загальною площею 144,5 кв.м., 49,95 кв.м., яке було передане в іпотеку [PERSON] , в порядку позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначеному розділом 5 Іпотечного договору №838 від 18.06.2007 року. Позивач, являючись власником майна пред`явив позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення та звільнення приміщення від особистих речей, оскільки ці особи проживають в будинку, що належить Позивачеві, що створює йому перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися майном. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України та частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян із приміщення, що було передане в іпотеку, на яке звернено стягнення. За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини 3 статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Ґрунтуючись на цих положеннях закону та на інших нормах зазначених законодавчих актів, ЦК України, Верховний Суд України у постановах від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-1469цс15 і в ряді інших постанов сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом ст.ст. 39, 40 Закону № 898-IV, ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. У подальшому така правова позиція була неодноразово підтверджена і Верховним Судом у контексті також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та практики Європейського суду з прав людини щодо регулювання відносин власності та житлових відносин (до прикладу, в постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, в постанові від 05.06.2019 у справі № 643/18788/15-ц), ця правова позиція наразі є усталеною. Серед іншого суд касаційної інстанції наголошував, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними, а неповне чи неналежне інформування учасників відповідних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Судом встановлено, що ще до укладення Кредитного договору №838 від 11.06.2007 року та Іпотечного договору №838 від 18.06.2007 року будинок [ADDRESS] вже належав [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Верхньоводянської сільської ради від 24.01.2005 року за №64, тобто цей будинок придбаний за кредитні кошти не був. Крім того, суд встановив, що цей будинок був набутий [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу, отже хоч він і був зареєстрований лише за [PERSON] , проте це майно було спільним майном подружжя. На момент звернення до суду з даним позовом в цьому будинку були зареєстровані: з 21.03.2003 [PERSON] , [INFO] , з 21.03.2008 року [PERSON] , [INFO] , з 31.05.2010 року [PERSON] , [INFO] , з 18.01.2017 року [PERSON] , [INFO] . Зазначені особи, крім [PERSON] постійно проживали на момент укладення іпотечного договору та проживають в цьому будинку й на даний час. Відповідно до рішення Рахівського районного суду від 10.01.2011 у справі 2-133/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Згідно з даними Верхньоводянської сільської ради, наданими на запит суду під час відкриття провадження у справі, [PERSON] понад 10 років не проживає будинок [ADDRESS] . Отже, ТОВ «Кредитні ініціативи» не просто набуло право власності на предмет іпотеки як, наприклад, сторонній покупець на торгах, який може не володіти необхідною інформацією щодо майна в повній мірі або така може не бути йому надана, а практично за вісім років до набуття права власності на предмет іпотеки стало новим кредитором та іпотекодержателем стосовно майна [PERSON] і на момент набуття права власності на житловий будинок було достеменно обізнане з дійсними обставинами щодо відповідного боргу та обтяжень предмета іпотеки, щодо проживання в будинку відповідачів. Позивач не надав суду доказів про те, що у Відповідачів є інше житло, яким вони могли б бути забезпеченими у разі їх виселення зі спірного будинку та у позовній заяві не зазначав про те, яке саме інше житло можливо надати відповідачам. Також, позивач надав суду докази направлення відповідачам вимоги про добровільне виселення, але не надав доказів про вручення їй цієї вимоги, з яких суд міг би дійти до висновку, що відповідачі були ознайомлені зі змістом вимоги про добровільне виселення. З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки спірне майно не було придбано за рахунок кредитних коштів, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] проживають у цьому будинку, суду не надано доказів про наявність іншого житла у відповідачів, позивач не вказав у позовній заяві про надання відповідачам іншого житла, а отже їх виселення без надання іншого житла та без вимоги про добровільне виселення суперечило б ЖК УРСР. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд відмовляє також у стягненні судових витрат, з огляду на відмову в задоволенні основних позовних вимог.

Outcome: dismissed