Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 10 грудня 1983 року по 01 жовтня 2020 року він знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». Відповідачем йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 82\~344 грн. 01 жовтня 2020 року він був звільнений за ст. 38 КЗпП України. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було стягнуто з ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату у розмірі 82\~344 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 15\~315 грн. 22 травня 2021 року ним були отримані кошти згідно до вищезазначеного рішення суду, які було стягнуто приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області. Зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні та враховуючи, що з моменту звільнення до отримання зароблених коштів пройшло 233 календарних дні, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки з розрахунку в розмірі 88\~339,62 грн., і тому він змушений звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 88\~339,62 грн. та стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року було прийнято позовну заяву та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 42) та конверт, що повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 14 червня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 16 квітня 2021 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про задоволення позовної заяви [PERSON] про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати і стягнення компенсації за невикористану відпустку, та стягнуто за ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» невиплачену заробітну плату в розмірі 82\~344 грн. і компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 15\~315 грн., яке набрало чинності 18 травня 2021 року (а. с. 4-7). Матеріалами справи встановлено, що згідно виписки від 24 травня 2021 року по надходженням по картці/рахунку [PERSON] , йому було перераховано грошові кошти згідно з виконавчим листом №204/6684/20 19 травня 2021 року у сумі 21\~025,51 грн. та 22 травня 2021 року у сумі 76\~633,49 грн. (а. с. 9). Згідно із ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Частиною 1 статті 94\~КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116\~КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені йому в день звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні цього обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. У п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 цього кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі №607/14495/16-ц вказано, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що у цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2021 року, просить стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за 233 календарних дні з 01 жовтня 2020 року по 22 травня 2021 року включно. За викладених вище підстав, суд погоджується з позивачем щодо наявності у нього права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. В той же час, суд звертає увагу на неправильність розрахунку. На думку суду, визначений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є завищеним та не відповідає вимогам законодавства, а тому підлягає зменшенню, враховуючи те, що при розрахунку вбачається, що позивачем було помилково розраховано розмір середнього заробітку виходячи із фактичної кількості календарних, а не робочих днів з моменту звільнення і до моменту фактичного отримання коштів, тобто, з 02 жовтня 2020 року (наступний за звільненням день) по 21 травня 2021 року (попередній день до фактичного розрахунку). При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі за текстом - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку передбачено, що нарахування виплат обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», яку було видано [PERSON] , заробітна плата за один робочий день складає 379,14 грн. (а. с. 8). Оскільки у суду відсутні інші дані щодо виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача, а відповідачем не надано жодних інших доказів або ж заперечень, суд бере до уваги вищезазначену довідку. З урахування листа № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» кількість робочих днів позивача в 2020 році, з урахуванням святкових та вихідних днів, із розрахунку з 02 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року (кінець року) складав би 63 дні, а саме: жовтень 2020 року - 20 день, листопад 2020 року - 21 день, грудень 2020 року - 22 дні. Також з урахування листа Мінсоцполітики України № 3501-06/219 від 12.08.2020 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2021 році» кількість робочих днів позивача у 2021 році, з урахуванням святкових та вихідних днів, із розрахунку з 01 січня 2021 року по 21 травня 2021 року (попередній день до фактичного розрахунку) складав би 95 днів, а саме: січень 2021 року - 19 днів, лютий 2021 року - 20 днів, березень 2021 року - 22 дні, квітень 2021 року - 22 дні, травень 2021 року - 12 днів. Тобто, кількість робочих днів за період з 02 жовтня 2020 року по 21 травня 2021 року становить 158 робочих днів. Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить: 379,14 грн. х 158 = 59\~904,12 грн. і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а не сума у розмірі 88\~339,62 грн., яку було вказано у позовній заяві. За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що відповідачем дійсно порушені права позивача, а тому відповідно до перевірки наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки позовна заява підлягає частковому задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 615,72 грн. (59\~904,12 грн. * 908,00 грн. / 88\~339,62 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial