Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , у приватній власності на підставі свідоцтва про право власності на вкартиру від 12.11.1997. Відповідач [PERSON] з травня 2012 за місцем реєстрації не проживає, особистих речей її в квартирі не має, а постійно проживає за іншою адресою, яка позивачу невідома, не сплачує комунальні платежі, в утримання житла участі не приймає, чим, на переконання позивача, завдає їй матеріальних збитків. З підстав визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком позивач звернулася до суду. Ухвалою суду від 23 липня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Маньківська О.Б позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, мотивуючи це тим, що [PERSON] не працює та має проблеми зі здоров`ям. Допитаний в якості свідка [PERSON] квартира за адресою: [ADDRESS] , належить йому та його дружині [PERSON] , через потрібність мати субсидію у них виникла необхідність звернутися до суду з вказаним позовом за захистом свої прав, оскільки відповідач не проживає в даній квартирі приблизно 10 років, не сплачує комунальні платежі, в утримання житла участі не приймає, чим завдає їй матеріальних збитків. Дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши сторін та свідка, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , у приватній власності на підставі свідоцтва про право власності на вкартиру від 12.11.1997. Відповідно до акту непроживання особи за місцем реєстрації від 12 травня 2021 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , у присутності голови ЖБК «Авіатор-12», встановлено, що [PERSON] дійсно не проживає за місцем своєї реєстрації. Разом з тим, як встановлено під час судового засідання, представник відповідача підтвердив інформацію, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі з 2011 року. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано відповідно до діючого законодавства ордер. Згідно із частинами першою та другою статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК УРСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». За змістом статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У силу положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач послалася на те, що відповідач з травня 2012 року не проживає у спірній квартирі. Доказів чинення йому перешкод у користуванні житлом, а також неможливості проживання відповідачем до суду не надано стороною відповідача не надано. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач добровільно залишив спірне житло, фактично зберігає у ньому лише реєстрацію та не несе витрат по його утриманню. З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення даного позову з підстав його доведеності та обґрунтованості. Згідно зі статтею 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved