Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Вишневої міської ради Бучанського району про визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його бабуся, [PERSON] . Батько позивача, [PERSON] , відмовився від своєї спадщини на користь сина. Зазначає, що звернувшись 04.10.2019 року до приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування на частку квартири після смерті [PERSON] , отримав постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій у зв`язку з тим, що частка спірної квартири не визначена відповідно до свідоцтва про право власності на житло. Зазначає, що відсутність визначення часток спадкодавців у праві спільної власності на спірну квартиру позбавляє його можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Вважає своє право порушеним. Просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на 2/5 часток квартири [ADDRESS] , що залишилися після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, витребувано у Вишневої міської нотаріальної контори Київської області належним чином засвідчену копію нотаріальної справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] .;витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича копію нотаріальної справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 25.01.2022 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.12.2021 надійшли матеріали спадкової справи щодо померлої [INFO] [PERSON] . 26.01.2022 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.12.2021 надійшли матеріали спадкової справи щодо померлої [INFO] [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов. Представник відповідача Вишневої міської ради Бучанського району у судове засідання не з`явилась. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вишневої ради Києво-Святошинського району Київської області 23.12.1999р. квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Право спільної сумісної власності на квартиру зареєстровано власниками в комунальному підприємстві "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" 12.02.2000 року за реєстровим номером №28 в книзі №8. Згідно з вимогами частин першої-третьої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна та є рівною, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду ( ст. 370 ЦК України). Відповідно до Звіту про оцінку квартири ринкова вартість спірної квартири становить 712 972,00 грн. Враховуючи викладене та факт виникнення спільної сумісної власності на спірну квартиру в результаті приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд погоджується з твердженням позивача, що частки на спірну квартиру є рівними. Таким чином кожному з співвласників належало по 1/5 частки квартири вартістю 142 594,40 грн. Судом встановлено, [INFO] померла прабабця позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] .Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно, яке складається зокрема з частки квартири під номером [ADDRESS] . Згідно матеріалів спадкової справи №29/2009 спадкоємицею першої черги була [PERSON] . Постановою Вишневої міської державної нотаріальної контори від 16.07.2010р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що частка спірної квартири, що належала [PERSON] не була визначена відповідно до свідоцтва про право власності на житло. Згідно з нормами статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. [INFO] помер дід позивача, [PERSON] . Постановою Вишневої міської державної нотаріальної контори від 24.11.2010 р. [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що частка спірної квартири, що належала [PERSON] не була визначена відповідно до свідоцтва про право власності на житло. [INFO] померла бабця позивача, [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина. Заявою від 07 червня 2019 року батько позивача, [PERSON] , відмовився від своєї частки спадщини на користь [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича від 04.10.2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що частка спірної квартири, що належала померлій [PERSON] , не була визначена відповідно до свідоцтва про право власності на житло. Звернувшись 04.10.2019 року до приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича, про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування на частку квартири після смерті [PERSON] , позивач отримав постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій у зв`язку з тим, що частка спірної квартири не визначена відповідно до свідоцтва про право власності на житло. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Як на обґрунтування позовних вимог позивач посилалася, зокрема, на те, що відсутність визначення часток спадкодавця у праві спільної власності на спірну квартиру позбавляє його можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у позасудовому порядку. Таким чином, позивач звернувся до суду із метою захисту свого спадкового права. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановлено, що позивач у визначений законом шестимісячний строк подав заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Отже, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/5 частку спадкової квартири, яку прийняла, але не оформила [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/5 її частку спадкової квартири, відповідно до свідоцтва про право власності та на 1/5 частку успадковану після смерті [PERSON] . Таким чином, спадкова маса складається з 2/5 часток спірної квартири. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved