Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 43267,95 доларів США, з яких: основна сума боргу 40000 доларів США, 3 % річних за несвоєчасне погашення боргу в розмірі 3267,95 доларів США, а також стягнути з відповідача всі судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 24.02.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики, на підставі якого в той же день вона позичила відповідачу кошти у розмірі 40000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до 24.12.2019. На підтвердження укладення договору позики відповідачем 24.02.2019 надано розписку, однак у визначений строк відповідач свої зобов`язання не виконала, позику не повернула. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій позов підтримала та просила розгляд справи провести без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила суд прийняти рішення без її участі. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено,\~що 24.02.2019\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~укладено договір\~позики.\~На підтвердження\~укладення договору\~позики [PERSON] \~24.02.2019\~надано розписку\~про отримання\~в борг\~від [PERSON] коштів у розмірі 40000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути [PERSON] до 24.12.2019 (а.с.10). Станом на 24.12.2019 відповідач борг не повернула, чим порушила взяті на себе зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу в іноземній валюті. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ст.\~533 ЦК України\~ грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Зміст наведених правових норм вказує на те, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Враховуючи те, що сторони уклали позику в іноземній валюті та у встановлений договором строк відповідач борг позивачу не повернув, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість саме в іноземній валюті, тобто в розмірі 40000 доларів США. Що стосується вимоги про стягнення 3 відсотків річних, то суд виходить з такого. За змістом ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Наведений позивачем у позові розрахунок 3%\~річних є\~помилковим,\~а тому суд\~здійснює власнийрозрахунок\~3%\~річних щодо\~боргу 40000\~доларів США\~за період\~з 25.12.2019\~по 15.11.2021 з урахуванням засад диспозитивності цивільного процесу. А саме, 40000 доларів США х 692 дні прострочення (7 днів (період з 25.12.2019 по 31.12.2019)+366 днів (період з 01.01.2020 по 31.12.2020)+319 днів (період з 01.01.2021 по 15.11.2021) х 3 : 100 : 365 = 2275,07 доларів США. Правомірність нарахування 3 % річних і їх стягнення саме в іноземній валюті підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі 464/3790/16-ц. Виходячи з\~вимог закону,\~обставин справи,\~відсутності заперечень\~відповідача, невиконання відповідачем договірних зобов`язань в односторонньому порядку, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі\~40000\~доларів США,\~а також\~3\~%\~річних за несвоєчасне погашення боргу відповідно до ст.625 ЦК України в розмірі 2275,07 доларів США. Також [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь понесені нею витрати за надання правничої допомоги у розмірі 18300 грн. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні таких вимог. Враховуючи наведене вище, а також те, що позивачем в судовому засіданні не надано доказів на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу в розмірі 18300 грн. разом з їх уточненим розрахунком, як це зазначено у позовні заяві, та заяви про неможливість з поважних причин подати дані докази до закінчення судових дебатів у справі в порядку ч.1 ст.246 ЦПК України, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні таких вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 11038,31 грн.

Outcome: partial