Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

17.03.2022 в суд подано позовну заяву про стягнення з відповідача суму заборгованості за договором позики в розмірі 51400 євро з таким обґрунтуванням цих вимог. 09.09.2017 [PERSON] надав позику [PERSON] в борг на умовах повернення зазначену суму до 09.09.2018, тобто на строк один рік, що стверджено письмовою розпискою. Після закінчення зазначеного строку відповідач на усні вимоги позивача не зреагував. Позивач, просить застосувати положення статей 1046, 1047, 1049, 530 ч.1, 526 ЦК України і стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 51400 євро, що становить станом на 10.03.2021 за офіційним курсом НБУ 32,98 грн./євро суму 1695172 грн. Під час підготовчого провадження в справі, покликаючись на положення статті 49 ЦПК України 17.05.2022 позивач подав у справу заяву про збільшення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на його користь 3% річних за період з 10.09.2018 по 10.09.2021 в розмірі 4630,23 грн. євро, що відповідає сумі за офіційним курсом НБУ станом на 16.05.2022 сумі 140666, 39 грн. У справі винесено такі процесуальні рішення: -ухвалою судді від 03.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі і призначено підготовче провадження; -ухвалою судді від 16.11.2021 задоволено клопотання сторони позивача і витребувано докази від відповідача у вигляді оригіналу розписки від 09.09.2017; -ухвалою суду від 19.05.2022 закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті. Процесуальні позиції сторін під час судового розгляду. Представник позивача позовні вимоги (первісні) і збільшені підтримала в повному обсязі. Відповідач відзиву на позов не подавав. Натомість представник відповідача позов заперечив у повному обсязі і свою позицію обґрунтував таким. Відповідач ймовірніше на брав зазначені в позові кошти в борг, бо в письмовій розписці від його імені зазначено, що ці кошти він отримує для придбання деревообробних станків та пиломатеріалів. Тому між сторонами ймовірно є інші відносини, зокрема щодо спільної господарської діяльності. Окрім цього, в розписці зазначено неправильний номер закордонного паспорта відповідача. Представник відповідача також подав заяву про застосування позовної давності до збільшених вимог позивача про стягнення 3% річних,бо ці вимоги подані до суду за межами трьох річного строку позовної давності, який позивач рахує з 09.09.2018. Встановлені судом обставини. Згідно письмової розписки [PERSON] , [INFO] номер закордонного паспорта [NUMBER] взяв від [PERSON] номер паспорта [NUMBER] для закупки деревообробних станків та пиломатеріалів 51400 євро і взяті гроші зобов`язався повернути до 09.09.2018. Ця письмова розписка складена 09.09.2017. Станом на час винесення цього судового рішення зазначені кошти відповідач не повернув позивачу. Згідно з офіційним курсом валют Національного банку України від 10.03.2021 1 євро відповідає 32,9741 грн., а станом на 16.05.2022 30,3768 грн. Оцінивши встановлені обставини, подані в справу докази, доводи і обґрунтування представників сторін, суд дійшов висновку,що позовні вимоги первісні підлягають повному задоволенню, а доповнені (збільшені) за заявою від 17.05.2022 не підлягають задоволенню, з огляду на таке. Нормативно-правове обґрунтування. Згідно з\~ст.1046\~ЦК України:\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст.1047\~ЦК України:\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до\~ч.ч.1.3\~ст.\~1049\~ЦК України:\~позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Якщо\~договором не\~встановлений строк\~повернення позики\~або цей\~строк визначений\~моментом пред`явлення\~вимоги,\~позика має\~бути повернена\~позичальником протягом\~тридцяти днів\~від дня\~пред`явлення\~позикодавцем вимоги\~про це,\~якщо інше\~не встановлено\~договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з\~ч.1\~ст 530\~ЦК України:\~якщо у\~зобов`язанні\~встановлений строк\~(термін)\~його виконання,\~то воно\~підлягає виконанню\~у цей\~строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У відповідності\~до ст.526\~ЦК України:\~зобов`язання\~має виконуватися\~належним чином\~відповідно до\~умов договору\~та вимог\~цього Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~а за\~відсутності таких\~умов та\~вимог -\~відповідно до\~звичаїв ділового\~обороту або\~інших вимог,\~що звичайно\~ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно розписки від 09.09.2017 р. позивач [PERSON] зобов`язався повернути позикодавцю [PERSON] грошові кошти до 09.09.2018р. Суд вважає, що між сторонами за змістом письмової розписки виникли зобов`язання за договором позики. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності договірних зобов`язань між сторонами, бо ці обґрунтування є припущеннями. Адже відповідач не заперечив видання ним власноручно письмової розписки. На вимогу представника відповідача суд витребував у позивача оригінал розписки. Сторона відповідача не заперечила власноручне складання розписки відповідачем, його підпис на розписці, особові відомості. Посилання представника відповідача, що в розписці зазначено не той номер закордонного паспорта відповідача представник позивача спростувала поясненнями, що відповідач має два дійсні закордонні паспорти, в тому числі й паспорт з номером, який зазначений відповідачем в його розписці. Сторона відповідача свої доводи з цього приводу та доводи представника позивача не спростувала належними і достовірними доказами. Окрім цього сторони не подали суду в установленому порядку, тобто на стадії підготовчого провадження відомості про наявність у відповідача закордонних паспортів, їх дійсність за строком дії тощо. При цьому суд бере до уваги, що сторона відповідача не подала відзив на позов із запереченням обставин укладення угоди позики, заперечення складення відповідачем особисто письмової розписки та заперечення отримання зазначених у ній коштів. Не заслуговують на увагу і посилання представника позивача, що сторони ймовірно мали на увазі під час укладення угоди не договір позики, а інше зобов`язання, бо таке є виключно припущенням і не підтверджено ні доказами, ні будь-яким обґрунтуванням. Суд дійшов висновку, що відповідно до положень статті 82 ч.1 ЦПК України сторона позивача довела суду підстави та обґрунтованість первісних позовних вимог, а відповідач не спростував ці вимоги жодним належним, достовірним, допустимим доказом. Отже, з відповідача на користь позивач слід стягнути 51400 євро заборгованості за борговим зобов`язанням за курсом валют згідно з інформацією НБУ України станом на дату, зазначену в позовних вимогах. Суд вважає, що збільшені позовні вимоги про стягнення 3% річних за прострочення основного зобов`язання в розмірі 4630,23 євро (140666,39 грн.) підлягають відхиленню на підставі пропуску строку позовної давності за таким обґрунтуванням цього висновку. Боргові зобов`язання відповідача мали бути виконанні поверненням всієї суми боргу (позики) до 09.092018. Позивач звернувся до суду про стягнення всієї суми боргу 17.03.2021, тобто в межах трьох річного строку позовної давності передбаченого статтею 257 ЦК України. Натомість заява про збільшення позовних вимог у виді стягнення 3% річних в зазначеному вище розмірі була подана до суду 17.05.2022, тобто після закінчення трьохрічного строку позовної давності. Адже цей строк є кінцевим датою 09.09.2021. Будь-яких поважних причин для поновлення цього строку, зупинення його перебігу позивач не навів у заяві і не подав про це докази. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом першим частини другої статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року за результатами розгляду справ №6-2469цс16 висловив наступну правову позицію: Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93,22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАГ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести гой факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було о тримати раніше. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних на підставі правового висновку щодо застосування положень цивільного закону про позовну давність за правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 справа № 444/9519/12. Судові витрати у виді судового збору, який сплатив позивач станом на час подання позовних вимог за первісні позовні вимоги в сумі 11350 грн за ставкою, передбаченою законом «Про судовий збір» та положень закону України «Про Державний бюджет України в 2021 році» підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до положень статті 141 ч.1 ЦПК України. Натомість судові витрати у виді судового збору за збільшені позовну вимоги позивач не оплачував судовим збором і це питання не вирішувалось судом при прийнятті такої заяви. Позивачу відмовлено у задоволенні цих позовних вимог. Отже, ці судові витрати слід стягнути з позивача на користь держави з розрахунку ставки судового збору, передбаченого законом «Про судовий збір» станом на час подання заяви про збільшення позовних вимог, тобто 1% до ціни позову 140666,39 грн., що відповідає сумі 1406 грн. 66 коп. Інших судових витрат для стягнення чи повернення під час судового розгляду справи в установленому порядку не подано, окрім заяви представника позивача про те, що витрати на правничу допомогу позивача будуть заявлені в установленому порядку після винесення рішення судом.

Outcome: partial