Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

24 травня 2022 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві позивач зазначила, що вона на підставі договору дарування від 11.12.2000 року є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , якому рішенням 21 сесії Погребівської сільської ради Полтавскої області п`ятого скликання від 07.07.2015 встановлено новий адресний номер 31. За даною адресою зареєстровано місце проживання її колишнього чоловіка [PERSON] , який був зареєстрований у вказаному будинку як член сім`ї власника. 23.04.2019 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано та з того часу відповідач в належному їй будинку не проживає. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача в належному їй будинку заважає їй як власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном, позивач просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, в порядку, встановленому ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлений про дату, час та місце проведення судового\~розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Згідно копії Договору дарування від 11 грудня 2000 року та копії Витягу про державну реєстрацію прав, власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 8-9). Як вбачається з копії Свідоцтва про розірвання шлюбу, 23 квітня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). Відповідно до довідки, виданої Погребівським старостинським округом № 116 від 19 травня 2022 року за адресою: [ADDRESS] , зокрема зареєстрований [PERSON] , 1973 р.н. (а.с. 11). Відповідно до письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з квітня 2019 року (а.с.8). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.\~14 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Статтею 47 Конституції України\~проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до\~ст.\~150 ЖК\~Української PCP громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Згідно із\~ ст. 156 ЖК УРСР\~та\~ст. 405 ЦК України\~право члена сім`ї власника квартири, який не є його співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цій квартирі. Статтею 3 СК України\~визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч. 2\~ст. 64 ЖК УРСР\~зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 1\~статті 321 ЦК України\~визначено, що право власності є\~непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1\~ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, через реєстрацію в ньому [PERSON] , який не є членом її сім`ї та фактично за вказаною адресою не проживає понад 2 роки, отже останній втратив право користування вказаним приміщенням, тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved