Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Позивач 30.11.2021 року звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа: [PERSON] про стягнення з Держави України (Державного бюджету України) шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 1 000 000 грн., як відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.02.2011 року у відношенні нього безпідставно був складений протокол за ч. 3 ст. 121 КУпАП, а саме «Керування водіями транспортними засобами … без талона про проходження державного технічного огляду чи з талоном, що не належить цьому засобу або не відповідає вимогам стандарту». Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.03.2011 по справі № 3-1487/11 його було визнано винним у тому, що він керував автомобілем Шкода Октавія А5, д.н.з. [NUMBER] , який не мав технічного огляду, за що його позбавлено права керування строком на 3 місці. При цьому інспектору ДАІ та третій особі - судді [PERSON] він надав достовірні пояснення, що він вчасно в серпні 2010 пройшов технічний огляд та отримав талон про його проходження (зеленого кольору), який дійсний до серпня 2012 року. Однак, напередодні складення протоколу його автомобіль Шкода Октавія А5, д.н.з. [NUMBER] , було розкрито невідомими особами біля будинку в м. Українка Київської області та з нього було викрадено талон технічного огляду та задню панель авто з динаміками магнітоли. При цьому з приводу викрадення до правоохоронних органів він не звертався. Позивач зазначає, що в наступному постановою Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 року постанову від 11.03.2011 року було скасовано, а провадження в справі було закрито на підставі п. 1 ст. 274 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Позивач вказує, що він працює адвокатом та здійснює свою адвокатську діяльність індивідуально з 17.07.1998 року до теперішнього часу на підставі Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Його обурив той факт, що суддя [PERSON] не побажала слухати будь-які його пояснення, які він мав право давати під час розгляду справи, вказала, що його пояснення були надуманими та тому не взяті до уваги. Також суддя [PERSON] з абсолютно надуманих підстав протиправно призначила йому покарання більше, ніж максимально можливе згідно санкції відповідної статті. При цьому суддя посилалась на неіснуючий доказ, а саме якийсь «архів порушень», та вказала, що він неодноразово притягувався до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, що не відповідає дійсності. Суддею [PERSON] також безпідставно вказано, що нею враховано його особу, та накладено стягнення у вигляді позбавлення права керування на три місяці для його «виховання в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчинення нових правопорушень». Таким чином, суддею [PERSON] було проігноровано надуманість приводу притягнення його до відповідальності, проігноровано протиправність дій органів, які здійснювали підготовку матеріалу до судового розгляду та які сприяли узурпації влади в державі злочинним режимом [PERSON] , що в наступному потягло тяжкі наслідки для всіх громадян і для держави Україна. Позивач стверджує, що протиправними діями правоохоронних органів та суддею [PERSON] йому було спричинено моральних страждань, що виразилось у сильних душевних переживаннях, занепокоєнні, нервуванні, стресу, погіршилися його нормальні життєві зв`язки, він був позбавлений можливості керувати належним йому на праві власності транспортним засобом. Також у нього зіпсувались стосунки з частиною його постійних клієнтів, він не мав можливості вчасно виконувати свою роботу, вирішувати інші питання свого життя, був обмежений у своїх можливостях на протязі тривалого часу. Впродовж тривалого проміжку часу він вимушений був боротись за свої права, відвідувати судові та правоохоронні органи за рахунок свого вільного та робочого часу. Завдану йому моральну шкоду оцінює у розмірі 1 000 000 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2021 року позов було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали (а.с. 19). Ухвалою суду від 04.01.2022 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с. 30, 31). 21.02.2022 до суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з посиланням на те, що згідно Положення про Державну казначейську службу України Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і жодної шкоди позивачу не завдавало, тож відповідно до Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Позивачем не виконані вимоги щодо обґрунтувань позову чим підтверджується факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади», виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Позивач скористався своїм процесуальним правом на оскарження постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 11.03.2011, проте, факт скасування постанови не встановлює факту вини третьої особи, діями якої, на думку позивача, йому завдано моральної шкоди. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими (а.с. 49-52). Ухвалою суду від 25.05.2022 року підготовче провадження у справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.06.2022 на 11 год. 20 хв. (а.с. 59, 60). В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомлено. Позивач суду подавав заяву з проханням розглянути справу у його відсутності (а.с. 57). У поданому відзиві на позовну заяву Державна казначейська служба України просить розглянути справу у відсутності представника Казначейства (а.с. 49, 52). З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача, представника відповідача та третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2011 року по справі № 3-1487/11 позивача [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 3 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на три місяці (а.с. 7). Постанова винесена під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва [PERSON] Зі змісту постанови суду вбачається, що адміністративний матеріал був розглянутий на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 14.02.2011, відповідно якого [PERSON] 14.02.2011 року о 02 год. 08 хв. у м. Києві по Столичному шосе керував автомобілем Шкода, н.з. [NUMBER] , без талона проходження державного технічного огляду на даний автомобіль, чим порушив п. п. 2.9 в, 31.3 б Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за частиною 3 ст. 121 КУпАП. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 року у справі № 33-574/09 постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2011 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 121 КУпАП скасовано, провадження в справі закрито на підставі пункту 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 8, 9). За заявленими вимогами позивач просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн., яка завдана у зв`язку з протиправним притягненням його до адміністративної відповідальності з посиланням на ст. 56 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, частиною 1 якої визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно пункту 2 частини 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. На спірні правовідносини не поширюються норми ст. ст. 22, 1166 ЦК України, оскільки ними передбачено відшкодування майнової шкоди, проте таких вимог не заявлено. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 ст. 1176 ЦК України встановлено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Зокрема, пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення. На час притягнення позивача до адміністративної відповідальності діяла ст. 24 КУпАП у редакції, відповідно якої: за вчинення адміністративних правопорушень можуть застосовуватись такі адміністративні стягнення: 1) попередження; 2) штраф; 3) оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення; 4) конфіскація: предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення; грошей, одержаних внаслідок вчинення адміністративного правопорушення; 5) позбавлення спеціального права, наданого даному громадянинові (права керування транспортними засобами, права полювання); 5-1) громадські роботи; 6) виправні роботи; 7) адміністративний арешт. За приписами пункту 2 частини 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Виходячи з наведеного, тлумачення вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку про встановлення обов`язку відшкодування фізичній особі шкоди у разі закриття справи про адміністративне правопорушення з визначеним відповідним переліком видів накладених адміністративних стягнень. Як зазначено вище, постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.03.2011 року на позивача [PERSON] було накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на три місяці, що не передбачає відшкодування шкоди за приписами ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», частини 1 ст. 1176 ЦК України, частини 2 ст. 1167 ЦК України. Відповідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16, постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, зокрема, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). При цьому необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність умов: неправомірні дії цього органу (посадової особи органу державної влади), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які довести повинен позивач. Тобто, дії, внаслідок яких було завдано шкоди, є основним предметом доказування, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України). Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] фактично посилається на незаконність судового рішення першої інстанції про притягнення його до адміністративної відповідальності та застосування до нього адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на три місяці. Натомість, позивач мав можливість скористатися встановленими законом процедурами доведення своєї позиції при розгляді справи про адміністративне правопорушення в місцевому суді, включаючи витребування та надання доказів, також позивач оскаржив судове рішення до суду апеляційної інстанції та за результатами апеляційної скарги Апеляційним судом м. Києва винесено постанову. При цьому позивачем суду не надано належних та достатніх доказів на доведення факту встановлення винних дій судді [PERSON] при винесенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно ст. 251 КУпАП (у редакції на час спірних правовідносин), доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Згідно ст. 252 КУпАП (у редакції на час спірних правовідносин), орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed