Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-30 00:00:00

Позивач 08 лютого 2022 року звернулась із позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні приватною власністю шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради зняти їх з реєстраційного обліку в реєстрі територіальної громади м. Львова. В обгрунтування даного позову покликається на те, що [PERSON] , який помер [INFO] , був власником квартири по [ADDRESS] . Спадкоємцем майна, а саме Ѕ частки квартири по [ADDRESS] є [PERSON] . Після прийняття спадщини [PERSON] , окрім майна, успадкувала борги за комунальні послуги у даній квартирі. Нарахування оплати за деякі комунальні послуги, такі як вивезення побутових відходів, прибирання прибудинкової території проводиться від кількості зареєстрованих у квартирі осіб. Її внук [PERSON] після смерті був знятий з реєстраційного обліку як мешканець квартири по [ADDRESS] . У вказаній квартирі продовжують бути зареєстрованими особи, які були членами сім`ї покійного внука позивачки, однак такими вже не є і не проживають у даній квартирі з 2013 року. Окрім того, у 2018 році судом винесено рішення про усиновлення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а це означає, що фізичних осіб з такими анкетними даними не існує, оскільки при винесенні судом рішення про усиновлення були змінені, як мінімум, їхні прізвище та по-батькові. Однак, вказані малолітні особи продовжують бути зареєстрованими в реєстрі територіальної громади м. Львова як мешканці квартири по [ADDRESS] . Отже, не дивлячись на те, що таких фізичних осіб, як [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не існує і ці малолітні особи з 2013 року не проживають у спірній квартирі, а з моменту набуття законної сили рішенням суду про їх усиновлення проживають у сім`ї своїх усиновлювачів, куди вибули 17.05.2018 відповідно до Наказу Дитячого дошкільного будинку Львівської міської ради, вони не зняті з реєстраційного обліку місця проживання. При цьому, реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним та створює перешкоди у вільному користуванні ним, а також створює перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки для їх розрахунку визначається сукупний дохід усіх зареєстрованих у будинку осіб, а оскільки, як вище вказувалося, що таких фізичних осіб не існує, то і отримати довідку про їхні доходи не можливо. На підставі наведеного просить позов задовольнити. У попередньому судовому засіданні представник позивача позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному. В подальшому подала суду клопотання про розгляд справи без її та позивача участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила такі задовольнити. Представник відповідача та третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки не повідомили. Представник третьої особи Відділу «Служби у справах дітей» Залізничного району Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради вважає недоцільним визнання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житлом, оскільки визнання їх такими, що втратили право на користування квартирою та зняття з реєстрації тягне позбавлення можливості та прав на реалізацію законних прав дитини, тобто це суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Враховуючи, що позивач і відповідач не прибули у судове засідання, уповноважений представник позивача не заперечував проти розгляду справи, перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд з урахуванням положень ч.3 ст.131,ч.2 ст.211, ч.1, п.1,4 ч.3 ст.223 ЦПК України. 09 лютого 2022 ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. 19 квітня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Оглянувши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані у ході судового розгляду, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником Ѕ квартири по [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. /а.с. 18/. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки в квартирі по [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [INFO] - власник; [PERSON] , [INFO] - дружина; [PERSON] , [INFO] - син та [PERSON] , [INFO] - син. /а.с. 30/. Згідно із актами ЛКП «Богданівка» від 13.06.2014 /а.с. 32/, від 08.09.2014 /а.с.33/, від 03.11.2014 /а.с. 34/, від 17.12.2014 /а.с. 35/, від 30.04.2015 /а.с. 36/, від 20.12.2017 /а.с. 37/, від 17.03.2014 /а.с. 38/, від 07.05.2018 /а.с. 39/ та ЛКП «Сяйво» від 13.07.2021 №289 /а.с. 40/ вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , але не проживають з 01.09.2013. Відповідно до Розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №196 від 04.04.2016 «Про влаштування малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в Дитячий дошкільний будинок [ADDRESS] - малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , влаштовано в Дитячий дошкільний будинок [ADDRESS] на повне державне утримання. /а.с. 25/. Згідно із довідкою Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №5 Львівської міської ради №29 від 16.07.2021 малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , вибули 17.05.2018 відповідно до Наказу Дитячого дошкільного будинку Львівської міської ради Львівської області у сім`ю усиновлювачів. /а.с. 41/. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до частин 2, 4 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Повнолітні син (донька) є членами сім`ї власника лише в тому разі, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 статті 64 ЖК України). Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини 4 та 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в спірній квартирі, сторонами не оспорювалася, тому вважається, що вони за фактом народження набули права користування цим житлом на законних підставах. Не можна вважати не поважною причину не проживання дітей у спірному житлі їхнє проживання в іншому місці, оскільки малолітні діти в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Як убачається з пояснення представника третьої особи, Відділу «Служби у справах дітей» Залізничного району Департаменту гуманітарної політики Львівської міської радикатегорично заперечує проти задоволення позовних вимог про визнання дітей такими, що втратили права користування житлом у спірному будинку, оскільки відсутні будь-які докази того, що дитина на час розгляду справи у суді забезпечена іншим житлом. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у спірному житлі зумовлений поважними причинами, оскільки вони у силу свого віку та обставин, які склалися не можуть проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені, як статтями 71,72 України, так і статтею 405 ЦК України передумови для позбавлення їх права на житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом, в якому вони були зареєстровані за згодою батька - власника квартири. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 22 листопада 2018 року № 591/4595/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року № 368/750/16-ц, що ухвалені у подібних правовідносинах. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені позову про визнання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням слід відмовити. Окрім того, за правилом частини першої статті 7 цього Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, з аналізу вказаної норми вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, виходячи зі змісту вказаних норм закону, рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно є підставою для зняття осіб з реєстрації, а тому відмовляючи у позовній вимозі про визнання осіб втратившими права користування житловим приміщенням, слід відмовити і у вимозі щодо зобов`язання зняти таких з реєстрації.

Outcome: dismissed