Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] укладено договір позики 22 квітня 2005 року на суму 350 000 дол. США, які зобов`язувався повернути до 01 травня 2007 року, про що складено розписку. У разі неможливості повернути кошти, [PERSON] зобов`язувався відшкодувати борг майном, що належить йому та його дружині [PERSON] на праві спільної сумісної власності: домоволодіння по [ADDRESS] . Частково [PERSON] погасив борг: 20 березня 2010 року - 15 000 дол. США, 06 лютого 2013 року - 10 000 дол. США, 18 квітня 2015 року - 10 000 дол. США. На його вимогу 06 січня 2017 року [PERSON] підтвердив наявний борг в розмірі 315 000 дол. США та зобов`язався його сплатити до 30 квітня 2017 року, про що написав розписку. Разом з тим, відповідач порушив умови договору та отримані грошові кошти в борг не повернув, уникає будь-яких зустрічей. На час звернення до суду загальна заборгованість становить 315 000 дол. США. Зазначив, що грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку в с.Білогородка, тому дружина [PERSON] також несе відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання. Просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 315 000 дол. США.; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено судове засідання. 23 квітня 2018 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] . Вказав, що дійсно 22 квітня 2005 року між ним та [PERSON] укладено договір позики. За даним договором він отримав 350 000 дол. США, яку було витрачено ним та його дружиною [PERSON] на будівництво житлового будинку в с.Білогородка. Частково ним борг погашено на суму 35 000 дол. США. Через фінансову кризу, повернути кошти він не зміг. Залишок боргу становить 315 000 дол. США. 23 квітня 2018 року до суду подано відзив відповідачкою [PERSON] . Не погоджуючись з позовом вказала, що договір позики був укладений між [PERSON] та її колишнім чоловіком. Вона не є стороною договору, а тому договір не створює для неї будь-яких наслідків. Позивач не довів, що кошти були використані для будівництва житлового будинку. Про існування такого договору, наявність боргу [PERSON] ніколи їй не повідомляв. Станом на січень 2017 року вона вже не проживала разом з [PERSON] . Просила відмовити в задоволенні позову. 03 травня 2018 року до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] . Зазначив, що про отримання грошових коштів в борг [PERSON] було відомо, оскільки в них не було інших коштів на будівництво житлового будинку в с.Білогородка. Ними не будувались інші будинку в с.Білогорока, не придбавалась інша земельна ділянка. На будівництво, благоустрій земельної ділянки ними було витрачено близько 400 000 дол.США. У цей час відповідачка не працювала, у шлюбі вони перебували з 2003 року по листопад 2017 року. Обидві розписки надавались позивачу за час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, а тому є їх спільним боргом. 19 червня 2018 року до суду подано додаткові пояснення відповідача [PERSON] . Вказала, що при укладенні договору позики (написання розписок) вона своєї згоди не надавала та не знала про їх наявність. За період шлюбу грошові кошти були розміщені в різних банківських установах. Отримувати грошові кошти в борг не було потреби, оскільки вони мали грошові кошти, за які і будували. Вартість будівництва є значно меншою за заявлені позивачем кошти. Просить врахувати, що грошові кошти на будівництво вона отримала в тому числі від продажу власної нерухомості. Просила відмовити в задоволенні позову. 25 червня 2018 року [PERSON] подав суду письмові пояснення. Зазначив, що подані договори банківських вкладів датовані після 2007 року, а будинок вже був побудований в 2006 році. Тому коштів на будівництво та оздоблення будинку у них не було. А відсутність письмової згоди дружини про отримання грошових коштів в борг не тягне за собою недійсність укладеного правочину або відсутність обов`язку подружжя повернути борг. Вартість будівництва не може визначатись за даними технічного паспорту, де відображено лише інвентаризаційну вартість майна. Натомість він подав докази вкладення коштів у будівництво, які зважаючи на терміни, збереглись не у повному обсязі. [PERSON] подала зустрічний позов, який ухвалою Києво-Святошинського районного суду 25 червня 2018 року об`єднаний в одне провадження разом з первісним позовом в частині визнання договорів позики недійсними. Свої вимоги мотивувала тим, що договір позики є безгрошовим, оскільки [PERSON] не мав таких фінансових збережень. А [PERSON] не мав підстав для взяття у борг такої суми коштів, оскільки подружжя мало власні збереження, що підтверджується договорами банківського вкладу. Зважаючи на це договори позики від 22 квітня 2005 року та від 06 січня 2017 року (написані розписки) є фіктивними. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, оскільки знали про наявність зареєстрованого шлюбу та необхідність отримання або усної, або письмової її згоди на укладення договору позики на таку суму. Натомість ними проігноровано вимоги законодавства, а тому договір може бути визнаний судом недійсним. Вартість житлового будинку є значно меншою (близько 92 000 дол.США), ніж отримані [PERSON] грошові кошти за розпискою в борг в сумі 350 000 дол.США. При цьому всі кошти, вкладені у будівництво, вона знаходила самостійно, в тому числі кошти залучені від продажу її власної квартири. Зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 31 грудня 2003 року. У листопаді 2015 року вона зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який залишений без задоволення. Саме після цього судового рішення, вони почали проживати окремо. І лише за рішенням суду від 09 листопада 2017 року шлюб був розірваний. Зважаючи, що з 18 листопада 2015 року вони разом не проживали, шлюбні відносини не підтримували, спільного господарства не вели, на даний час мають спір про поділ спільного майна подружжя, тому виникла необхідність встановити факт припинення шлюбних відносин. Від даного юридичного факту залежить виникнення, зміна, припинення її майнових прав. Просила суд: визнати недійсним договір позики від 22 квітня 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 350 000 дол.США у формі розписки; визнати недійсним договір позики від 06 січня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 315 000 дол.США у формі розписки. 13 липня 2018 року до суду поданий відзив відповідача за зустрічним позовом [PERSON] . Не погоджуючись з доводами зустрічного позову вказав, що наявність договорів банківського вкладу з 2007 року не спростовує укладений договір позики в 2005 році та факт отримання [PERSON] від нього коштів. За отримані грошові кошти колишнє подружжя побудувало житловий будинок та проживали в ньому, а тому договір позики укладений в інтересах сім`ї, тому [PERSON] та [PERSON] мають солідарний обов`язок повернути ці грошові кошти. Посилання [PERSON] на продаж квартири та витрачання цих коштів на будівництво вважає необґрунтованими, оскільки квартира продана в 2007 році. Вартість будівництва не може визначатись інвентаризаційною вартістю. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. 13 липня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача за зустрічним позовом [PERSON] . Не погоджуючись з доводами зустрічного позову вказав, що житловий будинок був побудований ще в 2006 році, а договори банківського вкладу датовані після 2007 року і не доводять наявність достатньої кількості грошових коштів до початку будівництва. Оспорювані договори позики, укладені відповідно до вимог діючого законодавства, на їх виконання [PERSON] надав, а він отримав в борг грошові кошти в розмірі 350000 дол.США, тобто договір спрямований на реальне настання правових наслідків. Саме за ці кошти вони як подружжя побудували, оздобили житловий будинок в с.Білогородка, тобто кошти за договором позики використані в інтересах сім`ї та як наслідок створюють обов`язки й для іншого подружжя повернути кошти, в тому числі за відсутності письмової згоди, що відповідає судовій практиці Верховного Суду. [PERSON] не надала доказів вкладення та залучення лише її коштів у будівництво житлового будинку, вартість якого значно перевищує інвентаризаційну. Вважає всі дії [PERSON] спрямовані на уникнення солідарної відповідальності по поверненню грошових коштів. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. 27 липня 2018 [PERSON] подала суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. Зазначила, що житловий будинок вони почали будувати ще в 2004 році, договори банківського вкладу мають майже однакові періоди вкладу, та підтверджують наявність у подружжя протягом 2007-2016 років грошових коштів в розмірі 400 000 дол. США. Дії [PERSON] та [PERSON] щодо укладення договорів позики є недобросовісними, оскільки їм було відомо про наявність зареєстрованого шлюбу та необхідність отримання згоди. Жоден з відповідачів не спростував вартості будівництва, ніж та, що вказана в технічному паспорті на домоволодіння. Вважає, що отримані в борг кошти [PERSON] використав не в інтересах сім`ї, а тому для неї це не створює жодних правових наслідків. Просила задовольнити зустрічний позов. У подальшому сторони подавали за змістом різноманітні заяви, аналогічні за змістом до наведених вище судом: 27 липня 2018 року - відповідь на відзив [PERSON] щодо зустрічної позовної заяви; 13 серпня 2018 року - заперечення на відповідь на відзив позивача за зустрічним позовом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 серпня 2018 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу та судово-технічну експертизу документів. Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року вищевказану ухвалу районного суду залишено без змін. За клопотанням експерта провадження по справі було поновлено ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2018 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 травня 2019 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу та судово-технічну експертизу документів. За клопотанням експерта провадження по справі було поновлено ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року. 21 червня 2019 року до суду надійшло повідомлення експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи №25827/25828/18-32 від 27 травня 2019 року. 14 серпня 2019 року представник позивача [PERSON] надав суду письмові пояснення щодо клопотання експерта . Вказав, що вирізання штрихів рукописних записів та підписів на досліджуваних експертом розписка призведе до їх втрати та унеможливить проведення за необхідності додаткової чи повторної експертизи. Також ці розписки є предметом судового розгляду по цивільній справі про стягнення з боржників боргу. Тому наполягали на збереженні та неушкоджені оригіналів розписок [PERSON] від 22 квітня 2005 року та від 06 січня 2017 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 серпня 2019 року матеріали цивільної справи направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для продовження проведення експертизи. 06 лютого 2020 року до суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №16038/19-34/3835/20-34 від 03 лютого 2020 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року провадження по справі поновлено та 22 червня 2020 року справу повернуто на експертизу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року провадження по справі поновлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу. 30 березня 2021 року до суду надійшло повідомлення експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи №21419/20-34/21420/21421/20-32 від 22 березня 2021 року. 29 липня 2021 року до суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №21368/21369/21-32 від 15 вересня 2021 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2021 року провадження по справі поновлено 22 листопада 2021 року до суду подано клопотання відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності. Вказала, що грошові кошти [PERSON] отримав ще в 2005 році, інша розписка від 2017 року підтверджує існування такого боргу. За умовами домовленості [PERSON] мав повернути кошти до 01 травня 2007 року. Не отримавши такі кошти, право [PERSON] було порушено. Відповідно трирічний строк сплинув 02 травня 2010 року, а до суду [PERSON] звернувся лише в 2018 році. Будь-яких доказів переривання такого строку позивач не надав, не навів і поважних причин пропуску такого строку. Просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду. У судове засідання 23.06.2022 представник позивача [PERSON] - адвокат Сорока М.С. з`явився. Первісний позов підтримав та просив суд задовольнити. Проти доводів зустрічного позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. У судове засідання представник відповідача [PERSON] - адвокат Дичка А.Р. з`явилася. Проти первісного позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримала та просила суд його задовольнити. У судове засідання 23.06.2022 представники відповідача [PERSON] - адвокати Суворов П.В., Парчевський В.Ю. з`явилися. Не заперечували щодо задоволення первісного позову та зустрічного позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 22 квітня 2005 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 350 000 дол. США із строком повернення до 01 травня 2007 року, про що сторони склали відповідну письмову розписку. 06 січня 2017 року [PERSON] написав розписку, якою визнав наявність непогашеного боргу в розмірі 315 000 дол. США і зобов`язався повернути до 30 квітня 2017 року. Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У розписці від 22 квітня 2005 року вказано: «Я, [PERSON] , взял в долг у [PERSON] 350 000 (триста пятьдесят) тысяч американских долларов сроком на два года, до 01 мая 2007 года». З тексту розписки від 06 січня 2017 року вбачається, що «Я, [PERSON] , взял в долг у [PERSON] 350 000 (триста пятьдесят) тысяч американских долларов сроком на два года, до 01 мая 2007 года. Данный долг мною частично погашен…. Обязуюсь оставшуюся сумму долга в размере 315000 долларов США возвратить [PERSON] в срок до 30 апреля 2017 года». Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За. ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи та поданих розписок вбачається, що строк повернення коштів був погоджений - спершу до 01 травня 2007 року, в потім до 30 квітня 2017 року. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначав, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути сторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження факту передачі грошових коштів [PERSON] надав суду розписки. З пояснень [PERSON] та [PERSON] вбачається, що дійсно у 2005 році [PERSON] отримав в борг грошові кошти в розмірі 350 000 дол. США. Боржник частково повернув грошові кошти: 20 березня 2010 року - 15 000 дол. США, 06 лютого 2013 року - 10 000 дол. США, 18 квітня 2015 року - 10 000 дол. США. Матеріали справи не містять доказів повернення решти коштів. Натомість, 06 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди щодо загальної суми грошових, отриманих відповідачем в борг, а саме 3150 000 дол. США. Пояснення відповідача [PERSON] , що грошові кошти не передавались тобто безгрошовість розписки і як наслідок відсутнє зобов`язання відповідача щодо їх повернення, відсутність грошових коштів у позивача, суд до уваги не бере. Враховує при цьому, що з тексту розписок вбачається, що грошові кошти були передані в борг саме в день написання розписки від 22 квітня 2005 року та обов`язок [PERSON] їх повернути у погоджений строк, тобто обов`язок повернення коштів виник з моменту передання грошей, і може не співпадати з датою складання розписки (розписка від 06 січня 2017 року), яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки передував факт передачі коштів у борг. Дані обставини визнавались сторонами договору позики - [PERSON] та [PERSON] при розгляді справи. Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем [PERSON] умов договору позики. Тому доводи первісного позову щодо стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 315 000 дол. США є обґрунтованими та підлягають до задоволення в цій частині. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Встановлено, що 31 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюбу у відділі реєстрації актів громадянського стану Алчевського міського управління юстиції. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу між колишнім подружжям виник спір про поділ майна подружжя: у грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя (справа №369/13856/17, позовну заяву повернуто [PERSON] через невиконання ним вимог процесуального закону), у 2018 році [PERSON] звернулась до суду з позовом про встановлення факту та поділ майна подружжя (справа №369/11290/18, розгляд справи триває). Згідно ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Виходячи із змісту вказаної норми, той з подружжя, хто не брав участі в укладанні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), якщо отримане майно за договором використане в інтересах сім`ї, навіть якщо другий з подружжя не знав про укладання договору, він вважається зобов`язаною особою. Із змісту поданих розписок, написаних [PERSON] , вбачається, що кошти отримуються в борг: «…… на строительства дома. В случае невозврата или форсмажорных обстоятельств обязуюсь возместить долг своим имуществом, а именно домом, расположенным по адр. [ADDRESS] и земельным участком, размером 1496 кв.м, расположенным по тому же адресу и принадлежащем нам с супругой [PERSON] на праве совместной собственности» (розписка від 22 квітня 2005 року); «…. на строительство дома, расположенного по адресу: [ADDRESS] » (розписка від 06 січня 2017 року). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на час отримання грошових коштів в борг перебували в зареєстрованому шлюбі. Дана обставина не оспорювалась сторонами. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] стверджували, що боргові кошти були витрачені на будівництво житлового будинку, щодо якого на даний час триває судовий спір, але належних та допустимих цим обставинам суду не надали. Факт співпадіння процесу будівництва з написанням розписки від 22 квітня 2005 року не може автоматично ототожнюватись з даною обставиною. Подані чеки, квитанції, видаткові накладні не доводять цього, оскільки з них не можливо встановити беззаперечно як платника, так і джерело походження коштів, використання придбаних матеріалів саме при будівництві житлового будинку в с.Білогородка. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] вказували, що [PERSON] знала про борг і намагається уникнути обов`язку повернути кошти. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження не надали, не пояснили чому не було отримано її письмову згоду, хоч про дружину згадується і в самій розписці, зважаючи на суму коштів, які передавали в борг. Суд враховує, що будівництво розпочалось ще в 2004 році (дана обставина визнавалась сторонами при розгляді справи), матеріали справи не містять доказів наявності фінансових труднощів у подружжя при придбанні земельної ділянки, починанні будівництва. Натомість і після завершення будівництва подружжя мало заощадження, які зберігали в банківських установах. Враховуючи пояснення сторін, подані стонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено використання грошових коштів, наданих в борг [PERSON] , саме в інтересах сім`ї. Жодних доказів цій обставини щодо використання отриманих коштів в інтересах сім`ї позивачем не надано. Визнання позову в цій частині відповідачем [PERSON] суд не приймає та вважає не достатнім для встановлення такого факту. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу в розмірі 315 000 дол. США з відповідача [PERSON] не підлягають до задоволення. Щодо зустрічного позову. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). За ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. За змістом п. 24-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Встановлено, що 22 квітня 2005 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 350 000 дол. США із строком повернення до 01 травня 2007 року, про що сторони склали відповідну письмову розписку. 06 січня 2017 року [PERSON] написав розписку, якою визнав наявність непогашеного боргу в розмірі 315 000 дол. США і зобов`язався повернути до 30 квітня 2017 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 203 ЦК України при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як умовами домовленості між [PERSON] та [PERSON] , викладеними в розписці, сторони договору позики узгодили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, уклався сторонами у відповідності зі справжньою волею сторін, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається сторонами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, бажають настання саме таких правових наслідків, що створюються даним договором, сторони свідчать, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчить особисто надана відповідачем [PERSON] розписка позивачу [PERSON] . Факт укладення договору, погодження істотних умов між сторонами договору, не оспрювалось ними в судовому засіданні. Таким чином, судом встановлено, що сторони при укладанні договорів, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, не визнані недієздатними, діяли добровільно, без будь-якого фізичного та психічного тиску, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Позивач за зустрічним позовом не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] та часткового задоволення позову [PERSON] .. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на часткове задоволення позову, а саме часткове задоволення вимог первісного позову відносно вимог до [PERSON] та вимоги ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 8810,00 грн. судового збору.

Outcome: partial