Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

В листопаді 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - розірвати, укладений між сторонами шлюб, зареєстрований 09 липня 2010р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 850); - визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком - позивачем; - визнати автомобіль марки «Lexus GS 200 Т», д.н.з. [NUMBER] , нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , об`єкт нерухомості (машиномісце) за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 09 липня 2010р. він перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, за особисті кошти позивачем було придбано вищезазначене майно, оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019р. зазначені вище позовні вимоги роз`єднані в самостійні провадження: 1) про розірвання шлюбу; визначення місця проживання дитини з батьком; 2) про визнання майна особистою власністю. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019р. відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судових засіданнях: 18 березня 2021р., 09 червня 2022р., позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідачка, її представник [PERSON] проти позову в судовому засіданні 18 березня 2021р. проти позову заперечили, зазначивши, що наведене позивачем у позовній заяві майно не є особистою власністю останнього, оскільки відповідачка, здійснювала догляд за спільними дітьми, а також є фізичною особою - підприємцем. В судовому засіданні 09 червня 2022р. представник відповідачки [PERSON] також запееррчувала проти заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2010р. (а.с. 7). В шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 9). За змістом ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З матеріалів справи вбачається, що: - 03 березня 2018р. між позивачем та ПрАТ «ХК «Київміськбуд» було укладено договір купівлі - продажу машиномісця (а.с. 23-26), відповідно до якого (п. 1.1.) позивач придбав у власність машиномісце (підвал літ. А) за адресою: [ADDRESS] ; придбання зазначеного нерухомого майна здійснювалось за згодою дружини позивача - відповідачки (п. 4.4. договору); - 22 травня 2018р. позивачем було зареєстровано за собою право власності на автомобіль марки «Lexus GS 200 Т», д.н.з. [NUMBER] (а.с. 27); - 05 лютого 2019р. між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 18-22), відповідно до якого (п. 1.1.) позивач придбав у власність зазначену квартиру, при цьому в п. 1.10 цього договору купівлі - продажу сторони визначили, що купівлі позивачем цього майна (квартири) проводиться за згодою його дружини (відповідачки) на підставі її письмової заяви, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 05 лютого 2019р., за реєстровим № 472. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати за ним право приватної (особистої) власності на зазначене вище рухоме та нерухоме майно (автомобіль, машиномісце та квартиру), який було придбано за особисті грошові кошти позивача, оскільки позивач тривалий час є фізичною особою - підприємцем. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. За змістом ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, не було надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставин того, що зазначене вище майно було придбано ним за особисті грошові кошти. Так, додані до позову, в якості письмового доказу податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця (а.с. 12-17) не підтверджують зазначені обставини і не є належними доказами. В судовому засіданні ні позивач ні його представник не могли пояснити суду, чому при посвідченні правочинів з придбання нерухомого майна (машиномісця, квартири), стороною відповідача надавалися, в порядку ст. 65 СК України письмова згода, якщо на думку сторони позивача, це майно придбавалося за особисті грошові кошти сторони позивача. Також протокольною ухвалою суду від 09 червня 2022р. судом були повернуті стороні позивача докази, які були подані з порушеннями ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України, за відсутності відповідної заяви про поновлення процесуального строку. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачки не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed