Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» про визнання нікчемними п.п.1.1.2.1, 1.1.2.2 та 8.3 Договору позики № 169966 від 05.07.2020 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] , на підставі вимог ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 р., зобов`язання не нараховувати штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань, а також процентів за користування кредитом за даним Договором позики, починаючи з дня його укладання, у відповідності до вимог п.15, ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист війьковослужбовців та членів їх сімей». В обгрунтування позову позивач посилається на те, що між сторонами 05.07.2020 р. було укладено в електронній формі Договір позики № 169966, предметом якого є надання позики в розмірі 3000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності. Процентна ставка за користування кредитом становить 00,1% від залишку позики у день, що становить 3,65% річних, та 1,90% в день від початкової суми позики, що становить 693,5% річних, проте окремими підпунктами п.1.1.2 розділу 1 Договору позики та графіком платежів визначено, що проценти складають 00,1% від залишку позики в день, а 1,9% в день - комісія. Позивач зазначає, що дані відсоткові ставки виходять за рамки принципів справедливості та розумності і вводять в оману позичальника. Крім того позивач зазначає, що 05.07.2020 р. ним було подано на адресу кредитора заяву про проходження військової служби з наданням підтверджуючої довідки про проходження служби від 14.08.2020 р. та іншими підтверджуючими документами, в якій просив звільнити від нарахування процентів за користування кредитом, штрафних санкцій та інших нарахувань. У задоволенні даної заяви відповідачем було відмовлено, в зв`язку з тим, що п.8.3 Договору передбачено, що позичальник гарантує, що на момент укладання Договору він не має статусу військовослужбовця та/або не перебуває у службовому відрядженні як військовослужбовець до території проведення операції Об`єднаних сил. Зазначені доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування у правовідносинах, що існують між сторонами, положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є незаконними, оскільки він проходить службу з 02.09.2014 р. та брав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони. Крім того, позивач вважає нікчемним п. 8.3 Договору позики, оскільки він суперечить ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки він обмежує його права як споживача. Також позивач вважає нікчемними підпункти 1.1.2.1 та 1.1.2.2 Договору позики, оскільки вони розбивають відсоткову ставку на частини, ускладнюють підрахунок реальної процентної ставки та вводять в оману позичальника, а крім того, суперечть пп.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 26.10.2021р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Відповідачем подано відзив на позову заяву, відповідно до якого ФК «Гелексі» просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що між сторонами неодноразово укладались договору позики, які були виконані позивачем своєчасно та в повному обсязі та будь-яких документів про те, що він є військовослужбовцем надано не було. При укладанні договору 05.07.2020 р. із строком дії до 03.08.2020 р. позивач був ознайомлениц з його умовами, розміром процентної ставки, реальної процентної ставки, комісії, розміром загальної заборгованості, що підлягала поверненню, розміром штрафних санкцій, що підтвердив своїм електронним підписом одноразовим ідентифікатором. При укладанні договору та заповненні анкети позивач підтвердив, що він не є військовослужбовцем, чим умисно ввів в оману відповідача щодо дійсного свого статуту та діяв недобросовісно. Відповідач зазначає, що звернення з даним позовзом спрямовано на уникнення від виконання зобов`язань. Посилаючись на безпідставність заявленого позову, обізнаність позивача з усіма умовами договору та правилами надання позики, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 04.02.2022 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Позивачем подана заява про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, з обставин, викладених у письмовому відзиві, зазначаючи на те, що позивач був ознайомлений з умовами договору, підписав договір, не повідомив про те, що він є військовослужбовцем, чим діяв недобросовісно. Зазначений позов на думку представина є намір уникнути від виконання зобов`язань, які не були виконані. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.07.2020 між [PERSON] та ТОВ «ФК «Гелексі» з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем укладено електронний договір позики № 169966, відповідно до умов якого позикодавець надав Позичальнику позику в розмірі 3000 гривень. Відповідно до умов п. 1.2 Договору позики позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в пп. 1.1.1 договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Підпунктом 1.1.2 договору позики сторонами погодили плату за користування позикою у вигляді: - процентів (процентної ставки) в розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.1 договору позики), - комісії (комісійної винагороди) в розмірі 1,9% в день від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.2 договору позики). Підпунктами 1.1.3, 1.1.4 договору позики обумовлене нарахування процентів та комісії за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Строк повернення позики (термін платежу) та виконання всіх встановлених договором зобов"язань (щодо сплати процентів і комісії за користування позикою) встановлений пп. 1.1.5 та п. 4.1 договору позики - не пізніше 03 серпня 2020 р. За змістом п. 4.2 договору позики сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійної винагороди за користування позикою здійснюється згідно графіка розрахунків, який є невід"ємною частиною договору позики. Графіком платежів до договору позики сторони погодили у грошовому виразі всі суми, що є заборгованістю позивача за договором позики у разі повернення ним позики у встановлені договором строки (03.08.2020 р.), а саме: - сума позики - 3000,00 грн.; - проценти за користування позикою - 8,70 грн., - комісійна винагорода за користування позикою - 1653,00 грн. - пеня - 0,0 грн. Загальна сума заборгованості згідно з графіком платежів - 4661,70 грн. Пунктами 3.1.3 та 5.3 Договору позики сторони обумовили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3% в день від суми позики за кожний день прострочення. Також сторони погодили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості (пп. 3.1.4 та 5.4 договору позики). Порядок повернення позики, нарахування і сплати процентів та комісійної винагород, що є умовами взаєморозрахунків сторін, врегульовані розділом 4 договору позики. Згідно з п. 9.3 договору позики невід"ємною його частиною є Правила надання грошових коштів у позику ТОВ "ФУ "Гелексі". Уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ "ФК "Гелексі". У Правилах надання грошових коштів у позику ТОВ "ФК "Гелексі", з якими позичальник ознайомлюється до отримання позики, детально розписані правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з клієнтом внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, а також механізм захисту фінансовою установою прав споживачів (у разі укладення споживчого кредиту) та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги. Договір позики містить електронні підписи сторін. Таким чином, договором позики визначені всі істотні умови. Укладенню договору позики передували поетапні дії позивача з заповнення Анкети позичальника з його особистими персональними даними, паспортними даними, реєстраційним номером облікової картки платника податків, номерами контактних засобів зв`язку, місця фактичного проживання і місця реєстрації, а також даних банківського раухнку. Перед укладенням договору позивачу на ознайомлення надано паспорт позики, де викладені умови кредитування, що підтверджено ним шляхом підписання одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п.8.3 Договору позичальник при його підписанні гарантував, що на момент укладання Договору він не має статусу військовослужбовця та/або не перебуває у службовому відрядженні як військовослужбовця до територій проведення операцій Об`єднаних сил. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що п.п.1.1.2.1 та 1.1.2.2 є нікчемними в силу положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.8.3 Договору суперечить ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» та обмежує його права. Як вбачається із матеріалів справи, оспорюваний договір укладений в електронній формі, та електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до частин першої-другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами статті 12 цього Закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно зі статтею 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Позивач, підписавши договір, погодився з усіма його істотними умовами та підтвердив, що він не є військовослужбовцем. Посилання позивача на те, що ним були надані відповідачу відповідні документи при укладенні договору, що підтверджують його статус, не знайшли свого підтвердження та не доведені належними та достатніми доказами. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як встановлено судом, позивач не виконав належним чином свої зобов`язання за Договором позики, натомість звернувся з позовом про визнання нікчемними деяких положень договору щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та підтвердження відсутності статусу військовослужбовця. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, позивач, звертаючись з вимогою про визнання окремих положень укладеного між сторонами договору нікчемними, звернувся у неналежний спосіб захисту свого права, оскільки нікчемність договору встановлюється законом і не вимагає визнання його недійсним судом. Позивач посилається на невідповідність оспорюваних положень договору вимогам ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Позивач при зверненні до суду не обгрунтовує в чому полягає невідповідність оспорюваного пункту договору вимогам ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Як вже було встановлено судом позивачу була надана вся необхідна інформація до укладання договору позики про його умови, а п.8.3 Договору позики лише містить гарантії того, що позичальник не є військовослужбовцем, оскільки наявність такого статусу передбачають інші умови кредитування, ніж визначені в Договорі позики, який укладається ФК «Гелексі». З огляду на викладене, зва жаючи на те, що укладення Договору позики від 05.07.2020 р. є наслідком вільного волевиявлення сторін, шляхом вчинення визначених як договором, так і вимогами чинного законодавства дій, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки позивач добровільно підписав договір, погодився на його умови, підписавши договір надав недостовірну інформацію, стверджуючи, що не є військовослужбовцем, натомість невиконавши умови договору звернувся до суду з вимогами про визнання нікчемними умов договору, що передбачають сплату відсотків та штрафних санкцій, що свідчить про недобросовісність поведінки сторони договору. Враховуючи зазначені обставини суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed