Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності. У позові позивач зазначила, що 25.08.1988 року вона уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу 7/12 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Договір було укладено в простій письмовій формі та підтверджується розпискою. Ціна продажу становила 4800 карбованців, гроші були передані при складанні розписки. Їй було передано документи на будинок, ключі та вона до теперішнього часу постійно володіє та користується зазначеним майном. Незважаючи на її неодноразові звернення щодо нотаріального оформлення договору, [PERSON] відтерміновувала нотаріальне оформлення договору. 21.02.2018 року [PERSON] уклала договір дарування 7/12 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] , договір посвідчено приватним нотаріусом Гармашовим Г.В. Оскільки договір купівлі-продажу нею повністю виконаний (передала кошти, отримала предмет продажу), а друга сторона [PERSON] ухиляється від нотаріального оформлення угоди, то позивач просить визнати укладений нею 25.08.1988 року договір купівлі-продажу 7/12 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] дійсним та визнати за нею право власності на 7/12 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а договір дарування цієї ж частки будинку, укладений 21.02.2018 року, визнати недійсним, скасувавши державну реєстрацію права власності від 21.02.2018 р. на 7/12 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , що проводилась державним реєстратором приватним нотаріусом Гармашовим Г.М. на підставі договору дарування від 21.02.2018 р., реєстровий номер 330, а також витребувати 7/12 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] . Ухвалою суду\~від 15\~березня 2019\~року \~відкрито позовне\~провадження та\~справа призначена\~до розгляду\~в порядку\~загального позовного\~провадження. В судовому засідання позивачка, як і її представник, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що житловий будинок [ADDRESS] є спадковим будинком, був побудованим його прадідом. Після смерті прадіда, який помер [INFO] , в порядку спадкування за заповітом будинок перейшов у власність дружини померлого [PERSON] (1/2 частка як подружжю, 1/12 в порядку спадкування) та батькові відповідача, онуку померлого - [PERSON] 5/12 часток. За договором дарування, посвідченим 5-ю Запорізькою державною нотаріальною конторою 24 січня 1986 року належні [PERSON] 7/12 часток будинку вона подарувала дочці [PERSON] . 21.02.2018 року 7/12 часток спірного будинку [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 21.02.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. На момент укладення договору дарування 21.02.2018 року право власності на 7/12 часток будинку було зареєстроване на ім?я [PERSON] . В пункті 5 Договору дарування від 21.02.2018 року зазначено, що дарувальник свідчить, що відчужуване нерухоме майно на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване тощо. Зі слів [PERSON] , вона ніколи не мала навіть наміру продавати свою частку будинку [PERSON] , яка не є її родичкою, і ніякої розписки про продаж будинку не писала. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував, пояснив, що позивачка [PERSON] , яка є його матір`ю, була дружиною співвласника будинку [PERSON] і проживала в будинку в якості члена його сім`ї. Після смерті [PERSON] право власності на належні йому 5/12 часток будинку в порядку спадкування перейшло до позивачки [PERSON] (10/36 часток) та до відповідача [PERSON] (5/36 часток). На теперішній час [PERSON] фактично в будинку не проживає, має інше житло, в той же час чинить перешкодив користуванні будинком відповідачу. [PERSON] в будинку не проживала. Просив в позові відмовити в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Мухіна Л.С. проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що наявність розписки, наданої позивачкою, не свідчить про укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку, оскільки на час , зазначений в розписці, у відповідності до вимог чинного на той час Цивільного кодексу УРСР, договір купівлі-продажу житлового будинку мав бути оформлений нотаріально та зареєстрований у виконкомі місцевої Ради народних депутатів. Доказів ухилення відповідачки [PERSON] від нотаріального посвідчення договору позивачкою не надано. Крім того, з тексту розписки не вбачається, що у відповідності до вимог ст.114 ЦК УРСР в ред..1963 року, про продаж частки в праві спільної часткової власності в належному порядку було сповіщено іншого співвласника будинку [PERSON] , як і не зазначено про наявність його згоди на купівлю частини будинку його дружиною [PERSON] під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, що суперечить вимогам ст. ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім?ю УРСР, який був чинний на час, зазначений в розписці, Також представник вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності на пред`явлення вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним, оскільки про недотримання нотаріальної форми укладення правочину купівлі-продажу частки житлового будинку позивачці [PERSON] стало відомо 25 серпня 1988 року. Тому вважає, що вона мала право звернутися до суду із вимогою про визнання договору дійсним в порядку ст.47 ЦК України в ред. 1963 року на протязі 3-х років після письмового оформлення договору, якщо таке мало місце. Проживання позивачки в будинку та надані нею докази про сплату земельного податку та страховки за будинок не є підтвердженням факту передачі їй у володіння [PERSON] частини житлового будинку, оскільки, по-перше, частка [PERSON] не була віділена в натурі; по-друге, позивачка мала право користування будинком як член сім`ї співвласника дружини [PERSON] , та мала обов`язки, передбачені ст.156 ЖК УРСР. За клопотанням позивачки [PERSON] ухвалою суду від 21 вересня 2021 року від було призначено судову почеркознавчу експертизу. Проведено експертизу не було, оскільки відповідачка [PERSON] не з`явилась для надання експериментальних зразків почерку для проведення експертизи, за поясненнями представника відповідача - у зв`язку з проживанням за межами м. Запоріжжя - в місті Дніпро, похилим віком (78 років) та поганим станом здоров`я. Заслухав пояснення сторін, всебічно з`ясувавши\~обставини справи,\~вивчивши її\~матеріали,\~дослідивши надані\~у справі\~докази у\~сукупності,\~суд дійшов\~до висновку,\~що заявлений\~позов не\~підлягає задоволенню\~на підставі\~встановлених фактичних\~обставин справи\~та відповідних\~їм правовідносин. З розписки, наданої позивачкою, вбачається, що (мова оригіналу): «25.08.88 г. [PERSON] продает 7/12 частей жилого дома по [ADDRESS] , [PERSON] за 4800 руб. и в дальнейшем никаких претензій к дому не имеет. Деньги в сумме 4800 руб. получила 25.08.88 г. лично при свидетелях». При цьому, в розписці не зазначено населеного пункту , де знаходиться будинок, про якій іде мова. Допис щодо передання документів на будинок і договору дарування [PERSON] зроблено після підпису в розписці. Хоча позивачкою не надано суду оригіналу договору дарування, посвідченого 5-ю Запорізькою державною нотаріальною конторою 24 січня 1986 року, за яким належні [PERSON] 7/12 часток будинку вона подарувала дочці [PERSON] , який, зі слів позивачки, було передано їй при написанні розписки, з матеріалів справи слідує, що згідно договору дарування від 24.01.1986 року, посвідченого П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за № 2-303, 7/12 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] належали [PERSON] 5/12 часток зазначеного будинку належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.10.1985 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 липня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Гармашовим Г.М. , після смерті [PERSON] належні йому 5/12 часток будинку перейшли у власність до [PERSON] 1/3 від 5/12 часток, а [PERSON] 2/3 від 5/12 часток. За договором дарування від 21.02.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Гармашовим Г.В., [PERSON] подарувала належні їй 7/12 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . В пункті 5 Договору дарування від 21.02.2018 року зазначено, що дарувальник свідчить, що відчужуване нерухоме майно на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване тощо. В той же час відповідачкою [PERSON] не спростовано факт написання нею розписки від 25.08.1988 року. Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України (в редакції 2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних прав та відносин, що виникли після набрання ним чинності. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ст. 47 ЦК УРСР ) \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час укладення спірного договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3 (діяла на момент укладання правочину) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. \~ \~ \~ \~ За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК УРСР).. Істотними умовами договору купівлі-продажу є конкретне майно та певна грошова сума, яку зобов`язується сплатити покупець. Як вбачається з дослідженої судом розписки, відсутнє зазначення конкретного майна, зокрема, не зазначено населеного пункту, де знаходиться будинок, про якій іде мова. Доводи позивачки про фактичну передачу їй документів на будинок, ключів та фактичне користування нею будинком до теперішнього часу є безпідставними, оскільки вона в якості члена сім`ї - дружини іншого співвласника будинку [PERSON] і до отримання розписки проживала в будинку і користувалась ним. Частка [PERSON] не була виділена в натурі, сама [PERSON] в будинку не проживала. Відповідно до ст.156 ЖК України: «Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу». Сплата від імені позивачки земельного податку та обов`язкового страхування, підтверджена квитанціями, наданими позивачкою, не виходить за межі передбаченого ст.156 ЖК України обов`язку члена сім`ї власника брати участь у витратах по утриманню будинку(квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Крім того, відповідно до ст.114 ЦК УРСР при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів. Продавець частки в спільній власності зобов`язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця надається продавцю. З тексту розписки не вбачається, що, у відповідності до вимог ст.114 ЦК УРСР, про продаж частки в праві спільної часткової власності в належному порядку було сповіщено іншого співвласника будинку [PERSON] . Доказів протилежного суду надано не було. Однією з умов визнання дійсним правочину, який не був посвідчений нотаріально, ст.47 ЦК УРСР передбачено ухилення іншої сторони правочину від нотаріального оформлення правочину. Будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення [PERSON] від нотаріального оформлення угоди купівлі-продажу позивачка не надала. [PERSON] на теперішній час є особою, що перебуває серед живих, до липня 2018 року фактично проживала в м.Запоріжжі, але жодного доказу навіть звернення до неї з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 7/12 часток житлового будинку, нібито укладеного в 1988 році, позивачкою не надано. Оцінивши надану позивачем розписку та інші докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, для укладення договору купівлі-продажу були в наявності передбачені ст.114 ЦК УРСР обмеження, крім того, позивачкою не доведений факт ухилення відповідачки [PERSON] від нотаріального оформлення договору, а тому у позові слід відмовити.\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved