Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

01 грудня 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є колишнім чоловіком позивача. За вищезазначеною адресою зареєстровані позивач - [PERSON] , відповідач - [PERSON] та [PERSON] - спільний син сторін. [PERSON] фактично не проживає в квартирі вже більше десяти років, не сплачує комунальні послуги, а тому позивач, як власник квартири, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування даним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 грудня 2021 року цивільну справу № 753/24534/21 передано судді Шаповаловій К.В. 10 грудня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 15 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 24 лютого 2021 року на 11:30 год. Судове засідання призначене на 24 лютого 2022 року не відбулось, оскільки відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Пізніше судове засідання було призначено на 19 травня 2022 року. Ухвалою суду від 19 травня 2022 року судове засідання було відкладено на 13 червня 2022 року на 15:30 год. У судове засідання 13 червня 2022 року з`явилися позивач, представник позивача [PERSON] та свідок [PERSON] . Відповідач не з`явився, однак надіслав до суду заяву, у якій просить проводити розгляд справи за його відсутності та позовні вимоги визнає в повному обсязі. (вх. №22288), зазначив, що немає можливості вирішити вказане питання у позасудовому порядку, переважно проживає за межами України та не може з`явитись до суду за викликом. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 13 червня 2022 року поновлено судовий розгляд у справі та призначено судове засідання на 23 червня 2022 року. У судовому засіданні 23 червня 2022 року з`явився представник позивача та зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана під час шлюбу між позивачем та відповідачем. В той же час вказав, шо відповідач не має претензій до позивачки щодо цього майна, не ставить питання про його поділ чи виділ часток в натурі. Між подружжям склалось порозуміння того, що таке майно є особистою власністю позивачки. Укладений договір купівлі-продажу майна не містить застережень стосовно того, що таке майно придбавалось за рахунок спільних коштів подружжя чи за згодою одного з них. Реєстрації права власності здійснена виключно на позивачку, а тому вважає за можливе, з урахуванням встановлених у попередньому судовому засіданні обставин, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи таке. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року позивачка придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-5). Відповідно до реєстраційного напису, вказана квартира зареєстрована за позивачкою на праві власності. Як зазначається у позовній заяві, відповідач є колишнім чоловіком позивача та зареєстрований в даній квартирі. Факт реєстрації відповідача підтверджується відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 21) та витягом з реєстру територіальної громади м. Києва №72031331 від 21 жовтня 2021 року (а.с. 7). Позивач вказує, що відповідач не проживає за вказаною адресою з 2007 року, не сплачує кошти за комунальні послуги, його особисті речі в квартирі відсутні. Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується актом не проживання особи за місцем реєстрації від 21 жовтня 2021 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , з 2007 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , який підписана мешканцями будинку [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила наступне. Вона є сусідкою позивача, проживає в будинку з 1996 року, в той час як сама позивач [PERSON] проживає в будинку приблизно 13-14 років, про колишнього чоловіка сусідки вона нічого не знає, речей в квартирі не бачила, знає, що у [PERSON] є син, який проживає окремо, стосовно того чи чинила остання перешкоди для проживання [PERSON] в квартирі, то свідок такою інформацією не володіє. Вказала, що не бачила таких подій, щоб позивачка виганяла з квартири чоловіка (відповідача) чи перешкоджала йому користуватись квартирою. Відповідача вона жодного разу не бачила. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Згідно із частини першої статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана та зареєстрована на ім`я позивачки 20 жовтня 2004 року. Шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано 20 вересня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , отже квартира була придбана подружжям у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачкою та її відповідачем не надано суду доказів існування рішення суду, яке набрало законної сили про поділ майна подружжя, відповідно до якого вказана квартира визнана особистою власністю позивачки чи їй виділено вказану квартиру та визнано за нею право власності на цю квартиру з одночасним припиненням права спільної сумісної власності на зазначений об`єкт. Отже, відповідач на цей час є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , а отже за вказаних позивачкою обставин, не може бути визнаним таким, що втратив право користування цією квартирою. Зауваження представника позивача про те, що між позивачем та відповідачем не існує спору щодо вказаного майна оцінюється судом критично, з огляду на відсутність будь-яких доказів щодо цього крім слів позивачки. Стосовно заява відповідача про те, що він визнає позов та не заперечує проти його задоволення, суд зазначає, що відповідач особисто не був присутній у судовому засіданні та суд не мав можливості поставити йому у зв`язку із встановленими обставинами запитання. Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Від визнання позову слід відрізняти визнання фактів. Факти може визнати й позивач. Визнання стороною в суді фактів, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов`язковим. Суд може вважати визнаний факт встановленим, коли у нього не виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів і не зроблено під впливом обману, насильства, погрози, помилки. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17. Визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для його задоволення, ураховуючи, що вирішуючи спір по суті суду слід дослідити матеріали справи, надати належну оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходячи виключно із факту визнання позову відповідачем. Доводи представника позивача про те, що у договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 20 жовтня 2004 року покупцем зазначена лише позивача та реєстрація права власності здійснена лише на неї також судом оцінюються критично з огляду на те, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 462/518/18). Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір, у випадку відмови у позові, покладається на позивача.

Outcome: dismissed