Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] . Позов мотивує тим, що з 08.07.2017 року вони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , які проживають з батьком. Спільне життя з відповідачем не склалось і вони перестали вести спільне господарство і проживати однією сім`єю через різні погляди на життя та відсутність взаєморозуміння. Примирення вважає не можливим, спільно проживати з відповідачем не бажає, просить шлюб розірвати. Ухвалою суду від 29.03.2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов. 18.04.2022 року позивач збільшила позовні вимоги та подала заяву, в порядку ст. 49 ЦПК України, про визначення місця проживання дітей. Скориставшись своїм правом, відповідач [PERSON] 26.04.2022 року подав зустрічний позов в якому просить задовольнити позов [PERSON] про розірвання шлюбу, відмовити їй в позові про визначення місця проживання дітей та визначити місце проживання малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , з ним; надати малолітнім дітям дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу матері у його супроводі. Ухвалою суду від 16.05.2022 року позови об`єднані в одне провадження та призначено підготовче засідання у справі, витребувано докази. В підготовчому засіданні ухвалою суду від 20.06.2022 року залишені без розгляду вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] в частині щодо визначення місця проживання дітей та вимоги позивача [PERSON] в частині надання малолітнім [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу матері [PERSON] у супроводі батька [PERSON] . В підготовчому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] підтримала позов про розірвання шлюбу, просила шлюб розірвати, так як вона та відповідач врегулювали дане питання, вона має намір виїхати за межі України, позов [PERSON] про визначення місця проживання дітей з ним визнає в повному обсязі, зазначила, що на даний час він має житло, а вона не має власного житла так як їх сім`я виїхала з м. Київ, відповідач опікується дітьми і вони також бажають проживати з ним, тому вона вважає, що на даний час таке рішення буде в інтересах дітей. В підготовчому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] визнав вимоги позивача за первісним позовом про розірвання шлюбу та підтримав свої вимоги про визначення місця проживання дітей з ним. Представник [PERSON] - адвокат Ларін А.С. пояснив, що діти проживають з батьком, який має власне жило, органом опіки та піклування обстежено умови проживання дітей та на дано висновок про доцільність проживання дітей з ним, відповідач за зустрічним позовом заперечень не надала. Представник третьої особи в підготовчому засіданні підтримала висновок, наданий компетентним органом. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, враховуючи положення статті 200 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення первісного та зустрічного позовів. Судом встановлено, що з 08.07.2017 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу, виданим Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві 08 липня 2017 року, актовий запис № 1366. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, спільне життя з відповідачем не склалось і вони перестали вести спільне господарство і проживати однією сім`єю через різні погляди на життя та відсутність взаєморозуміння. Враховуючи те, що подружжя проживає окремо, шлюбні відносини припинені, позивач наполягає на розлученні, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню, так як подальше проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них. Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання малолітніх дітей, при цьому, в підготовчому судовому засіданні встановлено, що діти мешкають разом з батьком і мати не заперечує проти проживання дітей з батьком. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07.08.1996 року, параграф 78). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон протии Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцепроживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцепроживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, визначений постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». Відповідно до п.3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України, органами опіки та піклування є, зокрема, виконавчі органи міських рад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Крім того, відповідно до пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Згідно з п.п.1, 3 Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, комісія з питань захисту прав дитини є консультативно-дорадчим органом, що утворюється головою районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради. Основними завданнями комісії є сприяння забезпеченню реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, сімейне виховання та всебічний розвиток. Комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення, зокрема, вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Основною організаційною формою діяльності комісії є її засідання, які проводяться у разі потреби, але не рідше ніж один раз на місяць. До участі у засіданнях комісії можуть запрошуватися представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які беруть безпосередню участь у вирішенні долі конкретної дитини, з правом дорадчого голосу. Комісія у межах своєї компетенції приймає рішення, організовує їх виконання (п.п.4, 8, 9 Типового положення). Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною, служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. При цьому, відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини, - обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Виконавчий комітет Кропивницької міської ради рішенням № 367 від 14.06.2021 року затвердив висновок щодо доцільності визначення місця проживаннямалолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Згідно висновку від 08.06.2022 року № 2076/49-13-24 вбачається можливість проживання дітей[PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за умови остаточного всебічного дослідження судом спору на підставі належних та допустимих доказів та прийняття остаточного рішення. Суд вважає, що суттєве значення має ставлення батьків до дітей та дітей до своїх батьків, характеристика середовища, в якому перебувають діти, проживаючи з одним з батьків, емоційний стан дітей після спілкування з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини. При цьому, з огляду на наявні у справі докази, судом відзначається, що діти проживають з батьком, мати не заперечує проти їх проживання з батьком, батьком створені належні умови проживання для дітей, сторони мають спільну думку з даного питання, враховуючи інтереси дітей в теперішній час, мати дітей має можливіст у будь-який час спілкуватись з дітьми. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що той із батьків, який проживає окремо від дітей, також має право на особисте спілкування з ними, а інший не має права перешкоджати спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні. Оскільки, на даний час між батьками малолітніх дітей досягнута згода щодо місця проживання дітей, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати, понесені сторонами, за рахунок сторін.

Outcome: approved