Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позов мотивовано тим, що у липні 2000 року позивач отримав у володіння виробничий будинок (складську будівлю сільськогосподарського призначення) по [ADDRESS] . На той час вказана будівля ніким не використовувалась, а тому за усної згоди та домовленості із іншими жителями с. Іванівка позивач почав користуватися нею для власних потреб. До цього часу позивач продовжує відкрито, безперервно володіти цією будівлею, утримуючи та ремонтуючи її, сплачуючи за спожиту в ній електричну енергію, а також доглядаючи за прилеглою земельною ділянкою. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28.12.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14.03.2022 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 20.05.2022 за заявою представника позивача, адвоката Галушка С. С., було залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] як фактичного володільця іншої нежитлової будівлі, зблокованої із спірною нежитловою будівлею. Представник позивача, адвокат Галушко С. С., подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник відповідача Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. При цьому відповідно до п. 11 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (п. 11 Постанови). Судом встановлено, що відповідно до накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей серії 01 АБ № 416645 10 липня 2000 р. [PERSON] одержав від КСП ім. Леніна складську будівлю сільськогосподарського призначення, розташовану за [ADDRESS], площею 617 кв. м. 16.09.2021 року на ім`я [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на виробничий будинок за адресою [ADDRESS] (а. с. 12). Із експлікації приміщень виробничого будинку за адресою [ADDRESS] , вбачається, що будівля складається із складського приміщення, загально площею 617,1 кв. м. (а. с. 13). Відповідно до довідки КП «Кобеляцьке бюро технічної інвентаризації» до характеристики виробничого будинку, господарських будівель та споруд у складі Технічного паспорта від 16.09.2021 року, інв. спр. № 1796 на нежитлову будівлю виробничого будинку по [ADDRESS] внесено значення загальної зовнішньої площі 862,0 кв. м. за результатами зовнішніх обмірів цієї нежитлової будівлі (а. с. 47). За інформацією голови ліквідаційної комісії КСП ім. Леніна Іванівської сільської ради Полтавського (Кобеляцького) району Полтавської області Дейнеки Г. І. від 17.12.2021 року до складу майнового фонду КСП ім. Леніна нежитлова будівля виробничого будинку по [ADDRESS] не вносилась, перебуває у фактичному користуванні фізичної особи [PERSON] . До ліквідаційної комісії КСП ім. Леніна будь-які фізичні та юридичні особи з приводу майнових прав на зазначену нежитлову будівлю не зверталися. В колишнього КСП ім. Леніна немає юридичних осіб-правонаступників (а. с. 11). Факт припинення юридичної особи КСП ім. Леніна Іванівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області підтверджується розпорядженням голови районної державної адміністрації від 08.08.2000 року № 612 (а. с. 50). Відповідно до листа виконавчого комітету Кобеляцької міської ради від 06.12.2021 року нежитлова будівля виробничого будинку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] у комунальній власності Кобеляцької міської ради не перебуває. Будь-яких письмових звернень від фізичних та юридичних осіб відносно майнових прав на вищевказаний об`єкт до Кобеляцької міської ради не надходило (а. с. 8). Відповідно до листа Фонду державного майна України від 26.10.2021 року відомості про нерухоме майно за місцезнаходженням: [ADDRESS] від суб`єктів управління інформацією щодо об`єктів державної власності до Фонду державного майна України з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не надавалися (а. с. 10). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належала КСП ім. Леніна. Під час реформування КСП дане господарство реформовано не було, а залишилося «залишковим». Паювання майнового фонду господарства не було. За усним розпорядженням ліквідаційної комісії господарства у 2000 році було вирішено передати [PERSON] дане нерухоме майно для його подальшого використання за прямим призначенням. З цього часу останній ним користується відкрито. Претензій до [PERSON] з приводу користування цим майном ні в коло в селі немає. У постанові Великої Палати Верховного суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 наголошено на тому, що при вирішення спорів щодо набуття права власності за набувальною давністю має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння майном не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Таким чином, суд при вирішенні справи враховує, що позивач добросовісно заволодів вказаною нежитловою будівлею та понад 15 років продовжує відкрито та безперервно володіти цією нежитловою будівлею, утримуючи та ремонтуючи її, сплачуючи за спожиту в ній електричну енергію, а також доглядаючи за прилеглою земельною ділянкою. Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved