Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

У січня 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 25.01.2006 року державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори за № 4-111, який зареєстрований в ОП ЗМЬТІ реєстровий № 9788064 від 08.02.2006 року, вона є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В належній їй квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , яка є її дочкою. Відповідачка з 2013 року в квартирі не проживає, особистих речей у квартирі не має, оплату за комунальні послуги не здійснює, не відноситься до місця реєстрації, як до основного свого місця проживання. На теперішній час місце її проживання не відомо. Згідно рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/2016/16-ц від 22.07.2016 року визначено місце проживання відповідачки разом з її батьком [PERSON] за його місцем реєстрації: [ADDRESS] . На теперішній час позивачу точне місце проживання відповідача невідоме, тому відповідно до норм ЦПК України позови до відповідача, місце проживання якого не відомо, пред`являються за останнім відомим його місцем проживання або реєстрації. Позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, правом на надання пояснення щодо позову не скористався. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. У зв`язку з відсутністю відповідача у судовому засіданні, суд ухвалює у справі заочне рішення у порядку ст. 280-284 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 4 75/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири, посвідченого 25.01.2006 року державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори за № 4-111, який зареєстрований в ОП ЗМБТІ реєстровий № 9788064 від 08.02.2006 року. В належній позивачу квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , яка є дочкою позивачки.. Відповідачка з 2013 року в квартирі не проживає, особистих речей у квартирі не має, оплату за комунальні послуги не здійснює, не відноситься до місця реєстрації, як до основного свого місця проживання. На теперішній час місце її проживання не відомо. Згідно рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/2016/16-ц від 22.07.2016 року визначено місце проживання відповідачки разом з її батьком [PERSON] за його місцем реєстрації: [ADDRESS] . Реєстрація відповідача у вказаному житловому приміщенні перешкоджає позивачу у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст.814 ЦК України). Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири, за умови збереження права власності на квартиру цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. У відповідності до ст. 182, 334 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно виникає з моменту проведення державної реєстрації договору. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу ст.319 ЦК України передбачено, що власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати . а не, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або зі:-см. Тобто позивач змушений нести витрати за комунальні послуги за себе та за зареєстрованих у його квартирі відповідачів. У відповідності до ст.ст. 383, 391 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні - і. права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом в разі відсутності члена і без поважних причин більше одного року. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу виконавчої влади питань реєстрації. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача, членів його родини за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved