Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач працював на посаді заступника начальника відділу організації оперативно-розшукової діяльності управління боротьби з фінансовими злочинами ГУ ДФС у Дніпропетровській області. 27.09.2021 його було звільнено з податкової міліції в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) згідно наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 27.09.2021 № 157-0. Зазначає, що ліквідація Державної фіскальної служби України відбувається з одночасним створенням Бюро економічної безпеки України з тотожними функціями. Утворюване Бюро економічної безпеки України є правонаступником Державної фіскальної служби України. Станом на 27.09.2021 Кабінетом Міністрів України не прийнято акт щодо ліквідації Державної фіскальної служби України. До Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців запис про ліквідацію Державної фіскальної служби України не внесений. Тобто Державна фіскальна служба не ліквідована. Станом на 27.09.2021 оголошення Кабінету Міністрів України про початок діяльності Бюро економічної безпеки не здійснено. Заходи із створення Бюро економічної безпеки не завершені. На законодавчому рівні подовжено період для здійснення організаційних заходів з ліквідації ліквідація Державної фіскальної служби України. Вважає, що його звільнення відбулося передчасно та незаконно з порушенням встановленого законодавством порядку. Відтак, просив суд визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 27.09.2021 № 157-0 в частині звільнення [PERSON] з податкової міліції в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів). Зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області поновити [PERSON] в органах Державної фіскальної служби України на посаді заступника начальника відділу організації оперативно-розшукової діяльності управління боротьби з фінансовими злочинами ГУ ДФС у Дніпропетровській області з 28.09.2021. Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 вересня 2021 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 14867,69 грн. (за власними розрахунками позивача). Позивач надав суду заяву в якій просив розглянути справу без його, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання, призначене на 09.06.2022 не з`явився, про дату та час слухання справи кожного разу був повідомлений належним чином за адресою вказаною позивачем, про причини неявки суду не повідомив. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Вивчивши, матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважаю, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Встановлено, що позивач працював на посаді заступника начальника відділу організації оперативно-розшукової діяльності управління боротьби з фінансовими злочинами ГУ ДФС у Дніпропетровській області. 27.09.2021 його було звільнено з податкової міліції в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) згідно наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 27.09.2021 № 157-0 (а.с. № 16). Згідно п. 1 розділу VI Прикінцеві положення Закону України від 28 січня 2021 року № 1150-ІХ «Про бюро економічної безпеки» із змінами, внесеними згідно із Законом № 1774-ІХ від 22.09.2021 року (далі - Закон 1150): «Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пункту 5 цього розділу, який набирає чинності з дня оголошення Кабінетом Міністрів України про початок діяльності Бюро економічної безпеки України, але не пізніше ніж через вісім місяців з дня набрання чинності цим Законом». Закон набрав чинності 25.03.2021. Пунктом 5 розділу VI Прикінцеві положення вказаного закону передбачено внесення змін до низки законодавчих та нормативних актів, якими врегульовані питання діяльності Бюро економічної безпеки України. Станом на 27.09.2021 року оголошення Кабінетом Міністрів України про початок діяльності Бюро економічної безпеки України не відбулося, отже пункт 5 розділу VI Прикінцеві положення Закону України «Про бюро економічної безпеки» чинності не набрав. Відповідно до п. 7 Постанови № 236, Державна фіскальна служба здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Державна фіскальна служба та її територіальні органи є органами доходів і зборів. У складі Державної фіскальної служби та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції, які здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, виконують оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. На дату видання наказу № 157-о від 27.09.2021 «Про звільнення працівників податкової міліції» та дату подання позову Постанова № 236 чинна. Відповідно до абзаців 6, 8 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (далі - Постанова 1200): «Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжують здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади. на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальній правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Станом на дату звільнення та день подання позову Кабінетом Міністрів України не прийнято актів ні про ліквідацію Державної фіскальної служби України, ні про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. Суд погоджується з думкою позивача про те, що станом на 27.09.2021 року та на день звернення з позовом Державна фіскальна служба України не ліквідована, а діяльність Бюро економічної безпеки України не розпочато. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року № 2а-237а11, від 28 жовтня 2014 року №21-484а14. Так, в постанові від 27.05.2014 у справі №21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Відповідно до частини першої, другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. На підставі викладеного позовні вимоги позивача щодо визнання протиправними та скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 27.09.2021 № 157-0 в частині звільнення [PERSON] з податкової міліції в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів), поновлення на роботі підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не були дотримані вимоги законодавства України при звільнені працівника. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Відтак на підставі ст. 235 КЗпП України підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення 28.09.2021 по 09.06.2022. У зв`язку з вищевикладеним, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст. 40,43,49-2, 235, 237-1 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) та

Outcome: approved