Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить: - визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради VI сесії VI скликання №284/5096 від 02 грудня 2010 року в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності міста Києва (додаток № 4, № 633) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; - визнати неправомірними дії відповідача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва) щодо оформлення права власності територіальної громади міста Києва на нежитлове приміщення в літ «А» загальною площею 564,9 кв.м за територіальною громадою міста Києва в частині реєстрації права на нежитлові приміщення частини підвалу в літ. «А» площею 320,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; - визнати неправомірними та скасувати рішення відповідача [PERSON] , державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 5 лютого 2018 року, індексний номер 39511785, про реєстрацію права власності із відкриттям розділу на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення в літ «А» загальною площею 564,9 кв.м за територіальною громадою міста Києва в частині реєстрації права на нежитлові приміщення частини підвалу в літ. «А» площею 320,3 кв.м за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло. Співвласники будинку [ADDRESS] прийняли рішення про створення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Русанівський бульвар 4» (далі - ОСББ «Русанівський бульвар, 4», ОСББ, Об`єднання), Об`єднанням також на загальних зборах 20 квітня 2017 року було прийнято рішення про затвердження розміру щомісячних внесків для фінансування та забезпечення ОСББ «Русанівський бульвар 4» і для виконання статутних завдань господарчого забезпечення діяльності Об`єднання. 24 жовтня 2017 року будинок [ADDRESS] було передано з балансу відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» в управління ОСББ «Русанівський бульвар, 4» з усією технічною документацією по Акту приймання-передачі. У липні 2019 року [PERSON] стало відомо, що 31 січня 2018 року за територіальною громадою міста Києва зареєстровано на праві власності нежитлове приміщення в літ. «А» загальною площею 564,9 кв.м, а саме: нежитлові приміщення частини підвалу в літ. «А» площею 320,3 кв.м та частини 1-го поверху в літ. «А» площею 244,6 кв.м. Звернувшись до правління ОСББ «Русанівський бульвар 4», він отримав відповідь, що відповідач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» 31 січня 2018 року звернулось до відповідача [PERSON] - державного реєстратора департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення за територіальною громадою міста Києва та 05 лютого 2018 року державний реєстратор департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузьмик М. В. прийняв рішення про реєстрацію права власності із відкриттям розділу на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення в літ «А» загальною площею 564,9 кв.м за територіальною громадою міста Києва із додатковими відомостями: нежитлові приміщення частини підвалу в літ. «А» (площею 320,3 кв.м) та частини 1-го поверху в літ. «А» (площею 244,6 кв.м). Натомість, йому, як співвласнику будинку [ADDRESS] , відомо, що у будинку відсутнє нежитлове приміщення загальною площею 564,9 кв.м, яке складається з нежитлового приміщення частини підвалу в літ. «А» площею 320,3 кв.м та частини 1-го поверху площею 244,6 кв.м, що підтверджується поповерховим планом підвалу та 1-го поверху будинку. Позивач стверджує, що рішення Київської міської ради від 2 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» не є підставою виникнення права власності територіальної громади міста Києва на приміщення частини підвалу будинку, площею 320,3 кв.м, співвласником якого він є, оскільки вказане рішення не є документом, на підставі якого виникає право власності. Так, даним рішенням затверджено переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, У додатку № 4 до цього рішення під номером 633 значиться житловий будинок загальною площею 6534,00 кв.м та площею нежилих приміщень 1121,90 кв.м первісною вартістю 10700,00 грн. та залишковою вартістю 2486,00 грн. Однак, зазначені показники загальної площі та площі нежилих приміщень не є підтвердженням виникнення права власності територіальної громади міста Києва на приміщення частини підвалу в літ. «А» площею 320,3 кв.м, як окремого об`єкта нерухомого майна, оскільки у підвалі будинку розташовані технічні приміщення, в яких прокладені загальнобудинкові трубопроводи холодного, гарячого водопостачання, централізованого опалення та каналізації, тобто обладнання, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, та відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України, є спільною сумісною власністю співвласників будинку. У постанові від 23 жовтня 2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 598/175/15-ц зазначено, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом вільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання, та чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а відтак чи є допоміжним. Статус підвального приміщення будинку, як допоміжного та, відповідно, об`єкта спільної сумісної власності співвласників будинку, підтверджується, зокрема, Актом Будівельної лабораторії Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» від 12 вересня 2018 року № 200/27 обстеження технічного стану несучих та огороджувальних конструкцій житлового будинку [ADDRESS] із фото фіксацією, який відображає спосіб і порядок його використання, а саме: розташування у підвалі загальнобудинкового трубопроводу холодного, гарячого водопостачання, централізованого опалення та каналізації, тобто обладнання, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення. Приналежність приміщень підвалу на праві спільної сумісної власності співвласникам будинку також підтверджується тим, що вони утримуються за рахунок внесків співвласників будинку попри те, що відповідачі неправомірно вважають їх окремими об`єктами нерухомості та власністю територіальної громади, але витрат на утримання цієї власності ніколи не несли і не несуть, що доводить відсутність підтвердження виконання обов`язку власника майна, передбаченого ст. 322 ЦК України щодо його утримання. Користування, утримання та ремонт підвалу здійснюється коштами співвласників ОСББ. Крім того, на думку позивача, не є підставою для виникнення права власності на підвальні приміщення будинку [ADDRESS] і рішення Київської міської ради від 2 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності "територіальної громади міста Києва» в частині додатку № 4 до рішення, у позиції № 633 якого значиться об`єкт комунальної власності - житловий будинок [ADDRESS] , оскільки з моменту передачі у власність, шляхом приватизації хоч однієї квартири у багатоквартирному будинку орган місцевого самоврядування перестає бути одноосібним власником будинку, а набуває статусу «колишнього власника» відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Також, відповідачу Київській міській раді станом на час прийняття рішення № 284/5096 від 2 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» та затвердженням пунктом першим цього рішення переліку об`єктів комунальної власності було відомо, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності 94-м власникам квартир та 3-м власникам нежитлових приміщень, у тому числі і позивачу [PERSON] - з моменту приватизації квартири - 30 грудня 1997 року. Враховуючи викладене вище, позивач [PERSON] зазначає, що оскільки відповідач Київська міська рада не мав права надавати будинку вцілому та підвальним приміщенням будинку [ADDRESS] статусу об`єкта комунальної власності, його рішення № 284/5096 від 2 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади ста Києва» в частині включення будинку до додатку № 4 до рішення, позиція № 633 вищезазначеного будинку порушує його право власності, за захистом якого він змушений звернутися до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року зобов`язано Департамент комунальної власності м.Києва Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надати на адресу суду копію реєстраційної справи сформованої 31 січня 2018 р. Державним рпеєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) Кузьмиком М.В. про державну реєстрацію права власності територіальної громади м.Києва на нежитлове приміщення загальною площею 564,9 м.кв. в буд. [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 1477267280000, рішення від 5 лютого 2018 р., індексний номер рішення 39511785. 03 серпня 2020 року відповідачі Київська міська рада та Державний реєстратор Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузьмик М.В. подали відзив на позов, в якому з приводу задоволення даного позову заперечували в повному обсязі, пославшись на таке. 05 листопада 1991 Кабінетом Міністрів України прийнята постанова № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», відповідно до якої затверджено перелік державного майна. України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається. Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Також, вказаною постановою затверджено перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), зокрема житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. На виконання зазначеної постанови виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів прийнято рішення від 13 січня 1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів», яким затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста та пунктом 3 якого передано до комунальної власності районів майно згідно з переліком (додатки 2 - 15), в тому числі житловий фонд. В подальшому, у зв`язку з адміністративно-територіальною реформою в місті Києві, рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва», яким затверджено переліки об`єктів комунальної власності територіальних громад районів м. Києва, до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району було включено житловий будинок разом з вбудованими нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] , додатка 5.) У 2010 році рішенням Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» було вирішено не утворювати районні у місті Києві ради та припинити з 31 жовтня 2010 року шляхом ліквідації районні у місті Києві ради, зокрема, і Дніпровський районну у місті Києві раду. У зв`язку з чим, усе майно та підприємства, що перебували у комунальній власності районних рад у місті Києві передано до комунальної власності міста Києва. Тож, 02 грудня 2010 року Київською міською радою прийнято рішення № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», яким вирішено затвердити переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення. Додатком № 4 до якого затверджено Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Дніпровському районі (таблиця 6), відповідно до якого підпунктом 633 вказано житловий будинок, площа кв.м. - 6534,00 (загальна); 1121,90 кв.м (нежитлових приміщень); адреса: [ADDRESS] . Крім того, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» було затверджено перелік майна, яке передано до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в тому числі і житловий будинок загальною площею 6534,00 кв.м на [ADDRESS] (площа нежитлових приміщень - 1121,90 кв.м). Крім того, відповідачі зазначають, що перебування житлового будинку у комунальній або державній власності є необхідною умовою для приватизації громадянами квартир у цьому будинку, що також вбачається зі змісту статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того слід зазначити, що за правилами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Причому перелік таких приміщень не є вичерпним. Разом із тим, у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч.З ст.4 Житлового кодексу України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Спірні нежитлові приміщення в будинку на [ADDRESS] не належить до категорії допоміжних приміщень, оскільки за своїм цільовим призначенням не слугують для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, а тому власники квартир не набувають право власності на спірні приміщення. Слід зазначити, що об`єкти нежилого фонду територіальної громади можуть розташовуватися на різних поверхах будинків, в тому числі і на підвальних Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового 8 обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема і способу та порядку їх використання. До позовної заяви не додано належних та допустимих доказів того, що спірні приміщення відносяться до допоміжних, що в спірних приміщеннях наявне технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою. Із матеріалів справи вбачається, що спірні нежитлові приміщення є не житловими та не відносяться до допоміжних приміщень будинку, оскільки вони не використовуються для обслуговування будинку, в цих приміщеннях відсутнє інженерне обладнання та пристрої, а саме водоміри та інші прилади обліку, бойлери, запірна арматура, електричні щити, без доступу до яких експлуатація житлового будинку не є можливою. 13 квітня 2021 року позивач [PERSON] подав відповідь на відзив Київської міської ради, в якому послався на те, що експертним висновком підтверджується той факт, що приміщення підвалу площею 320,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] , є технічними допоміжними приміщеннями, призначеними для обслуговування житлового будинку. 24 квітня 2021 року від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва надійшов відзив на позов, в якому з приводу задоволення позовних вимог заперечує, мотивуючи наступним. 28 січня 2021 року між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва і ОСББ «Русанівський бульвар 4» підписано договір № 64 про здійснення внесків на утримання спільного майна, яке перебуває у власності територіальної громади міста Києва. Цим договором сторони визначили, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва здійснює перерахування Об`єднанню внесків за утримання спільного майна, в тому числі маються на увазі і загальні мережі ХВП, ГВП і каналізації, які проходять по всій площі підвалу. Згідно цього договору підписаного правомочними особами обидві сторони визнавали себе співвласниками. Договір на сьогодні неоскаржений, його не визнано нікчемним. Таким чином територіальна громада має частку в спільному сумісному майні і відповідно зобов`язала КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва подати документи на реєстрацію права власності. В постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справах: 917/927/17 від 03.04.2018, № 921/403/17-г/6 від 27.06.2018, № 911/1455/19 від 29.04.2020 визначено наступне -положеннями частини 2 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом; державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі визначених законом документів; свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. З аналізу вищевикладеного, Київська міська рада і КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва діяли абсолютно законно, на час оформлення спірного нежитлового приміщення як власності територіальної громади міста Києва, правовий акт яким це майно таким визначалось, оскарженим або скасованим не був, згідно якого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва, ОСББ і позивач визначені як співласники, в тому числі і спільних мереж ХВП, ГВП і каналізації. Так як КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва, ОСББ і [PERSON] не узгоджували виділення часток в спільному сумісному майні і виділення таких часток відносно майна в багатоквартирному будинку взагалі не передбачено, а є лише договір № 64 про сплату внесків на утримання спільного майна, дії КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва про реєстрацію права власності на підставі правового законодавчого акту суб`єкта владних повноважень абсолютно законні. 26 травня 2021 року [PERSON] подав відповідь на відзив КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва, в якому виклав свої заперечення щодо наведених у відзиві обставин. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні з приводу задоволення позову заперечував, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві. Представник третьої особи Задорожна С.В. з приводу підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язаннями зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно норм статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно з частиною другою статті 26Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У відповідності до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30 грудня 1997 року. 11 травня 2017 року співвласниками квартир у багатоквартирному будинку за адресою: [ADDRESS] , було створене Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Русанівський бульв,4». Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заброн відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер майна 1477267280000): нежитлове приміщення, в літ. «А», загальна площа 564,9 кв. м. (нежитлові приміщення частини підвалу в літ «А» (площею 320,3 кв. м.) та частини І-го поверху в літ «А» (площею 244,6 кв. м.), що розташовані за адресою: [ADDRESS] (номер запису: 24677359), зареєстрований 31 січня 2018 року; підстава виникнення права власності: громади міста Києва» та перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва до рішення Київради 02.12.2010 №284/5096, серія та номер: 284/5096, виданий 02.12.2010, видавник: Київська міська рада; довідка, серія та номер: б/н, виданий 30.11.2017, видавник: Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва, довідка, серія та номер: 1216-17, виданий 09.11.2017, видавник: ТОВ "Київське міське бюро технічної інвентаризації"; лист, серія та номер: 30-08/1688, виданий 13.02.2017, видавник: Регіональне відділення фонду державного майна по місту Києву; підстава виникнення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39511785 від 05.02.2018, [PERSON] , Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації), м.Київ; форма власності: комунальна; розмір частки: 1/1; власники: ТЕРИТОРІАЛЬНА ГРОМАДА МІСТА КИЄВА В ОСОБІ КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ. Тобто, право власності на нежитлові приміщення підвалу та частини першого поверху було зареєстроване за територіальною громадою міста Києва. Належність спірного нежитлового приміщення, в літ. «А», загальна площа 564,9 кв. м.. а саме нежитлові приміщення частини підвалу в літ «А» площею 320,3 кв. м. та частини І-го поверху в літ «А» площею 244,6 кв. м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва підтверджується рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (додаток № 4, таблиця 6, позиція 633). За правилами частини першої статті 1Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об`єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Водночас, підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб`єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт. Відповідно до статті 5, статті 6 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Київська міська рада, яка діє на території міста Києва як суб`єкт права власності від імені та в інтересах територіальної громади здійснює правомочності щодо володіння, користування й розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України місто Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи. Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. При цьому, в частині 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11 Закону України «Про столицю України місто Київ» питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста. У районах міста Києва діють районні в місті Києві державні адміністрації, які підпорядковуються Київській міській державній адміністрації, а в разі утворення районних у місті Києві рад також є підзвітними і підконтрольними відповідним радам як виконавчі органи таких рад. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим у власників квартир право власності на такі приміщення не виникає. У статті 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку. Неподільне майно не підлягає відчуженню. Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого. Згідно з висновками, викладеними у Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 (справа за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Аналіз зазначених норм права та Рішень Конституційного Суду України, свідчить про те, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Положеннями статті 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363 цс 19) вказала, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Пунктом 1 частини першої статті 6Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Багатоквартирний будинок за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній власності громадян-власників приватизованих квартир та відповідного державного органу, що виконує повноваження власників щодо неприватизованих квартир. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 11/21 від 29 березня 2021 року приміщення підвалу площею 320,3 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , є технічними допоміжними приміщеннями, призначеними для обслуговування житлового будинку. Частиною 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року зі справи № 912/1856/16, від 14 травня 2019 року зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд пприходить до висновку, про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не вірно обраний спосіб захисту порушеного права. Щодо заявленої позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради VI сесії VI скликання №284/5096 від 02 грудня 2010 року в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності міста Києва (додаток № 4, № 633) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає про відсутність підстав для скасування вказаного рішення в частині внесення до переліку об`єктів комунальної власності будинку [ADDRESS] , оскільки неправомірність дій відповідача може бути встановлена лише в частині включення до таких об`єктів конкретних нежилих приміщень, що є допоміжними, а не самого будинку в цілому, так як цього просить позивач. Більше того, у позовній заяві позивач зазначає, що згідно із додатком № 4 доданого рішення під номером 633 значиться житловий будинок загальною площею 6534,00 кв.м. та площею нежилих приміщень 1121,90 кв.м.. Натомість, зазначені показники не є підтвердженням виникнення права власності територіальної громади міста Києва на приміщення частини підвалу в літ «А» площею 320,3 кв. м., як окремого об`єкта нерухомості. Не підлягає задоволенню і вимога про визнання неправомірними дії відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» щодо оформлення права власності територіальної громади міста Києва на нежитлове приміщення, оскільки розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року за № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконаннями рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунального господарства міста Києва», яким спірне нежитлове приміщення передано на баланс КП ««Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» не оскаржувалося. Не підлягає задоволенню і вимога про скасування рішення відповідача [PERSON] , державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 5 лютого 2018 року, оскільки судом не встановлено порушення державним реєстратором процедури державної реєстрації права власності, документи, які посвідчують право власності територіальної громади міста Києва на нежитлові приміщення частини підвалу в літ. «А» площею 320,3 кв.м за адресою [ADDRESS] (свідоцтво про право власності, наказ щодо оформлення права власності відповідного структурного органу, рішення КП «Київське міське БТІ» про державну реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та ін.., що є обов`язковими для виникнення права комунальної власності у територіальної громади), в судовому порядку не оскаржувалися. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON] - Державного реєстратор Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва, третя особа: ОСББ «Русанівський бульвар 4» про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій неправомірними, визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності на допоміжні приміщення будинку, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed