Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , в якому вказала, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 04 жовтня 2014 року. Від шлюбу мають одну малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Причинами розірвання шлюбу вказує, що відповідач припинив піклуватися про побудову сімейних відносин, постійно проявляв неповагу до позивача, наслідком чого стало те, що подружжя не спілкується, спільного господарства не веде. Подружнє життя не склалося, подружні стосунки фактично розірвані. Вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила суду, що вона прийшла до твердого переконання, що шлюб між нею та відповідачем зберегти неможливо. Вона двічі зверталася до психолога, розбиралася для себе у своїх шлюбних стосунках з відповідачем і прийшла до впевненості, що шлюб зберегти неможливо. Вона та відповідач проживають в одній квартирі, але кожен з них займає окрему кімнату. На протязі останніх трьох років шлюбні стосунки вони не підтримують, спільне господарство не ведуть, практично не розмовляють один з одним. Примирення між ними неможливо, вона не бажає знаходитися з відповідачем в шлюбних відносинах, тому просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] з позовними вимогами позивачки не згоден, вважає необхідним надання судом строку на примирення. Він любить свою дружину та дітей і вважає, що позивачка зможе з ним проживати в шлюбі. Не заперечує, що вони дійсно проживають в одній квартирі, але в різних кімнатах, шлюбні відносини між ними припинені 3 роки тому, спільного господарства вони не ведуть, харчуються окремо. Він прибирає в квартирі, купує сину необхідні речі і витрачає на нього грошові кошти, а також возить його до школи. Не заперечує, що аліменти позивачці він не сплачує. З судовими витратами він погоджується лише в частині судового збору. Просить суд надати строк на примирення. Будь-які інші заяви чи клопотання сторонами не заявлялись, а судом не вирішувались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , знаходяться в зареєстрованому шлюби з 04 жовтня 2014 року, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №1681. (а. с. 6). Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції (а. с. 11). При звернення до суду з даним позовом позивачка зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя. Фактичні шлюбні відносини припинені вже три роки, спільне господарство не ведеться. Вважає, що сім`ю зберегти неможливо і вона категорично наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя . Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Обидві сторони в судовому засіданні підтвердили, що протязі трьох років шлюбні відносини вони не підтримують, практично не спілкуються, незважаючи на проживання в одній квартирі, домашнє господарство разом не ведуть, окремо харчуються і позивачка не бажає продовжувати шлюбні стосунки. Станом на дату розгляду справи суду не надано доказів того, що подружжя дійшло спільної згоди щодо примирення та стало проживати сім`єю, позивачка не звернулася до суду з заявою про відмову від позову тощо. Доводи відповідача [PERSON] , що суд зобов`язаний вжити заходи для примирення подружжя до уваги не приймаються, так як суперечать матеріалам справи, оскільки сторони не звертались до суду з таким клопотанням, більш того, тривалість припинення шлюбних відносин обох сторін, які мешкають в однієї квартирі, перевищує строк, що може бути наданий судом в порядку вжиття заходів для примирення. [PERSON] посилається на формальність існування шлюбу, що перешкоджає влаштуванню її особистого життя, з огляду на що не бажає зберігати сім`ю з відповідачем [PERSON] , примусити [PERSON] до зворотного, у суду повноважень не має. Доводи [PERSON] щодо відсутності підстав для розірвання шлюбу не приймаються, оскільки аргументи відповідача про можливість збереження сім`ї є необґрунтованими та недоведеними. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, покладення обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, не можна визнати законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 СК України. Та обставина, що сторони мають від шлюбу малолітню дитину, не може бути основоположною в питанні збереження сім`ї з огляду на категоричну незгоду позивачки продовжувати шлюбні стосунки. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Позивачка скористалася своїм правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, понесений позивачем при поданні позову до суду судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Оскільки позовні вимоги було задоволено повністю, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн 00 коп., то суд виходить із такого. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 15 ЦПК України). З матеріалів справи видно, що позовна заява від 26 травня 2022 року підписана представником позивачки адвокатом Цокало Т.М. і направлена поштою до Полтавського районного суду Полтавської області. Відповідно до договору № 456/26-05-2022 про надання професійної правничої допомоги від 26.05.2022 року [PERSON] уповноважила адвоката Цокало Т.М. на представлення інтересів у справі. Вартість гонорару за цим договором за написання позовної заяви про розірвання шлюбу складає 2000 грн 00 коп. Згідно з квитанцією № 456 від 26 травня 2022 року, складеною самостійно адвокатом Цокало Т.М., [PERSON] сплатила адвокату Цокало Т.М. гонорар в розмірі 2000 грн 00 коп. за надання правничої допомоги, а саме: написання позовної заяви про розірвання шлюбу. За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial