Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 21.09.2021р. перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] в особі законного представника [PERSON] (треті особи - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус ДМНО Мазур Я.В.) про визнання недійсним договору дарування від 05.12.2019р. та скасування державної реєстрації права власності від 05.12.2019р. за [PERSON] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2021р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. 24.09.2021р. ухвалою судді Ткаченко Н.В. було відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою за клопотанням позивача витребувано у приватного нотаріуса ДМНО Мазур Я.В. належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування, укладеного між [PERSON] та малолітнім [PERSON] , від імені якого діяла, як законний представник, [PERSON] , посвідченого 05.12.2019р. приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В. реєстровий номер 4619 (а.с. № 25). Відповідь на ухвалу судді Ткаченко Н.В. від 24.09.2021р. від приватного нотаріуса ДМНО Мазур Я.В. надійшла суду 11.11.2021р. (а.с. № 33, 34-61). Також на вимогу суду від 18.11.2021р. від Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надійшла засвідчена архівна копія рішення виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18.10.2019р. № 332 «Про надання [PERSON] дозволу на дарування житла на ім`я дитини [PERSON] , 2009р. народження» та копії документів, що стали підставою для прийняття рішення (а.с. № 91-112). В процесі розгляду цивільної справи судом законний представник малолітнього відповідача - [PERSON] - його мати [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу 16.03.2022р. (а.с. № 150). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між позивачем та [PERSON] 31.07.1999р. було укладено шлюбу, від якого народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] було досягнуто домовленості про припинення права на аліменти на дитину шляхом укладання договору дарування квартири на ім`я малолітнього сина [PERSON] . Так, 05.12.2019р. за згодою органу опіки та піклування було укладено договір дарування кв. [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В., реєстровий номер 4619. По тексту позову позивач зазначав, що при укладанні оскаржуваного договору дарування квартири він помилився щодо обставин, які мають істотне значення під час укладення правочину, а саме вважав, що внаслідок передачі у власність сина квартири за договором дарування, обов`язок щодо утримання дитини буде припинено. В межах підготовчого провадження у справі в порядку ст. 178 ЦПК України представником законного представника малолітнього відповідача - 19.10.2021р. подано відзив а.с. №62-67), в якому адвокат Доманський В.П. (діє на підставі ордеру від 14.10.2021р. - а.с. № 75), заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зауважував на тому, що жодних усних та/або письмових домовленостей між позивачем та [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на користь малолітнього сина - [PERSON] у зв`язку з укладанням 05.12.2019р. договору дарування квартири не існувало. Позивач особисто підписав спірний договір дарування квартири, тобто ознайомився зі змістом даного договору дарування і розумів значення правочину, який підписує, укладення спірного договору дарування квартири не призвело до втрати позивачем житла, оскільки позивач забезпечений власним житлом. Отже, законний представник малолітнього відповідача - його мати [PERSON] , як співвласник спірного нерухомого майна, не погоджується з позовними вимогами про визнання недійним договір дарування. В межах підготовчого провадження у справі судом було витребувано: - від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Яни Володимирівни договір дарування квартири [ADDRESS] , реєстровий номер 4619, та документи щодо державної реєстрації права власності на квартиру за Відповідачем; - від виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради рішення виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18 жовтня 2019 року №332 «Про надання дозволу [PERSON] на дарування житла на ім`я [PERSON] [INFO] » та документи, які були підставою для винесення даного рішення. Правом подачі відповіді на відзив позивач (його представник) не скористалися. Підготовче засідання у справі відповідно до вимог п.3 ч. 2 ст. 200 та ст. 197 ЦПК України проведено 24.05.2022р., в підготовчому засіданні були задоволені клопотання з обох сторін про допит позивача та законного представника відповідача в якості свідків (а.с. № 67, 82, 140). В судовому засіданні 08.06.2022р. позивач та його представник - адвокат Горбунова А.О. (діє на підставі ордеру від 31.08.2021р. - а.с. № 29) позові вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. В судовому засіданні 08.06.2022р. законний представник малолітнього відповідача - [PERSON] - його мати [PERSON] , а також її представник - адвокат Доманський В.П. заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, які викладені раніше по тексту відзиву на позов. Треті особи, або їх представники ні в підготовче засідання 24.05.2022р., ні в судове засідання 08.06.2022р. не з`явилися, про дати розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази (а.с. № 128, 134, 135, 136, 142, 144, 145, 146, 147), про причини неявки суд не сповістили, заяв про відкладення розгляду справи суду не скерували. Раніше, а саме 11.11.2021р. та 27.01.2022р., приватний нотаріус ДМНО Мазур Я.В. своїми листами просила суд розглядати справу за її відсутності (а.с. № 33, 113). Ухвалою суду від 08.06.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) суд постановив про розгляд цивільної справи за відсутності третіх осіб ( їх представників) (а.с. № 153-155, дія № 24). При розгляді справи в судових засіданнях 08.06.2022р. та 14.06.2022р. здійснювалася повна фіксація судового процесу технічними засобами у відповідності до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши 08.06.2022р. представників позивача та малолітнього відповідача в особі законного представника, допитавши в якості свідків позивача [PERSON] та законного представника малолітнього відповідача - [PERSON] , всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. 31.07.1999р. між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №528, після реєстрації шлюбу « [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] (а.с. № 237). Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.05.2019р. по справі №201/2143/2019 шлюб було розірвано (а.с. № 238-240). Під час шлюбу у подружжя народилися діти: син [PERSON] , [INFO] (наразі є повнолітнім) та син [PERSON] , [INFO] (№ 234). Після розірвання шлюбу між позивачем та колишньою дружиною було досягнуто домовленості про переоформлення на малолітнього сина [PERSON] у власність квартири [ADDRESS] . 05.12.2019р. між позивачем та малолітнім відповідачем в особі законного представника - його матері [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., реєстровий номер 4619 (а.с. № 10-13). [PERSON] під час розгляду справи судом змінила прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу 16.03.2022р. (а.с. № 150). Зазначений договір дарування квартири був укладений на підставі рішення виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18.10.2019р. №332 «Про надання дозволу [PERSON] на дарування житла на ім`я [PERSON] , [INFO] » (а.с. № 92). Судом при розгляді справи також було встановлено, що 02.10.2020р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ у справі №201/8914/20 про стягнення аліментів з позивача на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. № 157). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2021р. у справі №201/8914/20 заяву позивача про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами було задоволено та скасовано судовий наказ у справі № 201/8914/20 від 02.10.2020р. (а.с. № 158-159). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.08.2021р. ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2021р. у справі № 201/8914/20 скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами було відмовлено (а.с. № 160-162). Судом встановлено, що позивач, як до укладання оскаржуваного договору дарування квартири, так і після укладання оскаржуваного договору дарування квартири, сплачував аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , як в добровільному порядку так і на підставі судового наказу. Ці обставини суду 14.06.2022р. підтвердили і [PERSON] (позивач) і [PERSON] (законний представник малолітнього відповідача), які були допитані у якості свідків (а.с. № 151, 152). Позивач вважає, що договір дарування квартири від 05.12.2019р. підлягає визнанню недійсним, оскільки він був укладений ним внаслідок помилки, а саме позивач помилився щодо прав та обов`язків за укладеним договором дарування квартири. Позивач просив визнати договір дарування квартири недійсним на підставі ч. 1 ст. 190 СК України, положень ст.ст. 203, 215 ЦК України та у відповідності до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якою визначено, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, може наполягати на визнанні такого правочину недійсним з цих підстав. Втім, судом при розгляді справи не знайдено підстав для висновку про те, що наявні підстави для визнання недійсним договору дарування з підстав, які передбачені ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, а отже відповідно і для скасування державної реєстрації права власності відсутні підстави. Так, суд зазначає про наступне. Відповідно до п. 1.1 договору дарування від 05.12.2019р. позивач передає безоплатно у власність відповідачу квартиру [ADDRESS] , а відповідач приймає безоплатно у власність цей дарунок (а.с. № 10-13). Пунктом 3.2. договору дарування від 05.12.2019р. визначено, що прийняття відповідачем у дар квартири за цим договором вчиняється з дозволу органу опіки та піклування, викладеного у рішенні виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18.10.2019р. №33 (а.с. № 92). Пунктом 3.3. договору дарування від 05.12.2019р. також визначено, що даний договір укладається на підставі нотаріально посвідченої заяви колишньої дружини Позивача [PERSON] (а.с. № 49). Тобто вказаний договір дарування квартири від 05.12.2019р. був укладений на підставі рішення Соборної районної у місті Дніпрі ради, як органу опіку та піклування (а.с. № 92), та нотаріально посвідченої згоди колишньої дружини позивача (законного представника малолітнього сина) [PERSON] , як співвласника майна подружжя набутого під час шлюбу за спільні грошові кошти (а.с. №49). Рішенням виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18.10.2019р. №332 «Про надання дозволу [PERSON] на дарування житла на ім`я [PERSON] [INFO] » (а.с. №92). Позивачу було надано дозвіл на дарування квартири [ADDRESS] , а законному представнику малолітнього сина - [PERSON] було надано дозвіл на прийняття у дар на ім`я дитини - [PERSON] , [INFO] , квартири [ADDRESS] . З матеріалів наданих Соборною районною у місті Дніпрі ради вбачається, що 25.09.2019р. позивач звернувся з письмовою заявою до голови Соборної районної у місті Дніпрі ради з проханням про надання дозволу на дарування квартири [ADDRESS] на ім`я малолітнього сина [PERSON] , який в ній проживає та користується, вказана заява була написана та підписана позивачем особисто (а.с. № 96). Також з матеріалів, які були надані Соборною районною у місті Дніпрі радою, вбачається, що 25.09.2019р. законний представник відповідача - його мати [PERSON] звернулась з письмовою заявою до голови Соборної районної у місті Дніпрі ради з проханням про надання дозволу на прийняття у дар квартири [ADDRESS] на ім`я малолітнього сина [PERSON] , який в ній проживає та користується, вказана заява написана та підписана [PERSON] особисто (а.с. №95). За результатами розгляду поданих заяв батьків малолітнього [PERSON] , [INFO] відповідною службою Соборної районної у місті Дніпрі ради були підготовлені та надані виконавчому комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради відповіді, рекомендації та подання стосовно укладення договору дарування квартири (а.с. №93-94). Питання щодо звільнення батька малолітньої дитини від сплати аліментів на його утримання у зв`язку з укладенням договору дарування Соборною районною у місті Дніпрі радою не розглядалось та будь яких рішень з цього приводу не виносилось. Таким чином, з вказаних вище доказів судом встановлено, що договір дарування від 05.12.2019р. не містить жодних умов стосовно звільнення позивача від сплати аліментів на сина [PERSON] у зв`язку з передачею у власність [ADDRESS] , питання щодо звільнення позивача від оплати аліментів на сина [PERSON] у зв`язку з укладанням договору дарування квартири не вирішувалось, позивач був обізнаний зі змістом написаної заяви та змістом укладеного договору дарування. Варто зазначити, що у власності позивача з 07.11.2012р. на підставі договору купівлі-продажу перебуває інше нерухоме майно - квартира [ADDRESS] та належить йому на праві приватної власності (а.с. № 223). Щодо правових підстав оспорюваного договору дарування суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до положень ст. 190 СК України передбачено право на укладання такого виду правочину як договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Частиною 2-7 ст. 190 СК України передбачено, що набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину. Тобто, укладання саме такого виду договору (правочину), як передбачено ст. 190 СК України, дає право одному із батьків не сплачувати аліменти на користь дитини. Крім того, договір дарування, укладений між двома сторонами відповідно до положень ст. 717 ЦК України, передбачає виключно дві сторони договору дарування (дарувальник та обдарована особа). Тоді як передбачений статтею 190 СК України договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, передбачає наявність трьох сторін. Згідно ч. 1 ст. 190 СК України, договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно може бути укладено виключно з дозволу органу опіки та піклування. Оскільки рішенням виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 18.10.2019р. №332 «Про надання дозволу [PERSON] на дарування житла на ім`я [PERSON] , [INFO] » стосувалось виключно дозволу на укладання договору дарування квартири, тому вказаним рішення органу опіки та піклування жодним чином не надавався дозвіл позивачу на укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє, в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, з урахуванням наданих доказів по справі та пояснень допитаних в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до переконання, що волевиявлення учасника правочину (позивача) було вільним і відповідало його внутрішній волі, обставин існування помилки під час укладення позивачем правочину не встановлено та останнім не доведено. Доводи позивача про невірне сприйняття прав та обов`язків за укладеним договором дарування квартири не знайшли відповідного підтвердження, оскільки бажання передати квартиру одному із синів безоплатно у власність без отримання будь - якої вигоди позивачем не заперечувалось. Крім того, [PERSON] не доведено належними доказами, які саме дії ним вчинялися, які б свідчили про наміри сторін щодо звільнення позивача від сплати аліментів на майбутнє. Також суд відзначає, що після укладення договору дарування квартири позивач продовжував сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина, при цьому спірний договір дарування квартири не був розірваний за ініціативи самого позивача. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 20.02.2019р. у справі №462/1992/15-ц (провадження № 61 -21435св18) про визнання договору дарування квартири недійсним: - «...Наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного …». Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 20.11.2019р. у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24.06.2020р. у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18); від 18.12.2020р. у справі N0541/2898/18 (провадження № 61-12478 св 20). Розглядаючи цей цивільно-правовий спір, суд відзначає, що після укладення оспорюваного договору дарування квартири від 05.12.2019р. на підставі судового наказу від 02.10.2020р. Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська по справі №201/8914/20 з позивача стягуються аліменти на малолітнього сина [PERSON] , судовий наказ виконується в примусовому порядку. При цьому, питання звільнення від сплати аліментів на дитину у зв`язку з укладенням договору дарування квартири перевірялось судами першої та апеляційної інстанції в межах цивільної справи №201/8914/20. Суд критично ставиться до позиції представника позивача, яка висловлювалася нею в судовому засіданні 08.06.2022р. стосовно того, що сплата аліментів на сина [PERSON] є матеріальною допомогою, з огляду на те, що матеріальна допомога сину, а не сплата аліментів, не підтверджена відповідними та належними доказами по справі. Суд також не може покласти в основу рішення позицію позивача та його представника стосовно того, що між позивачем та його колишньою дружиною існувала домовленість про звільнення батька дитини від сплати аліментів на сина [PERSON] після укладання договору дарування квартири, з огляду на те, що вказана обставина не доведена відповідними та належними доказами по справі, в той же час, матеріалам справи підтверджено, що позивач вчиняв дії на укладення виключно договору дарування квартири, без вирішення питання стосовно звільнення сплати аліментів на сина [PERSON] . Так само суд не може покласти в основу рішення твердження [PERSON] щодо його помилки при укладенні договору дарування прав та обов`язків, оскільки, позивач, є дорослою, дієздатною особою та має досвід укладення договорів щодо нерухомого майна (а.с. № 223). Суд не може покласти в основу рішення покази позивача в судовому засіданні 08.06.2022р., які він дав суду в якості свідка (щодо того, що мала місце саме його помилка щодо прав та обов`язків за укладеним договором дарування квартири), оскільки докази у справі оцінюються за правилами ст. 89 ЦПК України за їх сукупністю. Поза увагою суду не може залишитися той факт, що матеріалами справи (п. 3.3 договору дарування квартири від 05.12.2019р.) встановлено, що квартира [ADDRESS] , є майном набутим під час шлюбу, тобто спільною сумісною власністю колишнього подружжя (позивача та його колишньої дружини [PERSON] ), в той же час стороною позивача не визначено та не залучено стороною по справі колишню дружину (саме, як співвласника нерухомого майна). Ці обставини додатково свідчать про неможливість вирішення в судовому порядку спору без залучення особи чиї майнові права є предметом розгляду справи, а отже, як наслідок, мають відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, які понесені позивачем у цій справі покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed