Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

20 грудня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , з врахуванням заяви про доповнення позовної заяви та збільшення позовних вимог від 03 червня 2019 року, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку квартири. В обґрунтування позову зазначено, що 21 червня 2000 року Позивач уклав шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу у подружжя народились діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2018 року шлюб між подружжям розірвано. Як зазначає Позивач, під час шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти, за згодою Позивача [PERSON] уклала договір інвестування будівництва житла № К-6-ф від 12.12.2005 року на квартиру [ADDRESS] . В подальшому на підставі договору інвестування будівництва житла № К-6-ф від 12.12.2005 року, додаткової угоди від 12.02.2010 року та акта прийому-передачі від 27.04.2010 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності (серія та номер: [NUMBER] від 04.11.2010 року) на квартиру [ADDRESS] . Вказаний об`єкт нерухомого майна в цілому складається з приміщень, загальною площею 99, 3 кв..м, житловою площею 57, 2 кв.м.. Згідно звіту про незалежну оцінку спірного нерухомого майна від 18.12.2018 року виконаного фізичною особою-підприємцем [PERSON] вартість майна становить 2\~068\~507 гривень. Таким чином Позивач вважає, що спірний об`єкт нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 СК України та з урахуванням приписів ст.ст. 368, 372 ЦК Україна, оскільки квартира була придбана в період шлюбу на спільні кошти на підставі правочинів, які не визначають зазначене майно як особиста приватна власність відповідача. Ухвалою суду від 04 січня 2019 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 20 лютого 2019 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила що позов не визнає в повному обсязі за його необґрунтованістю. Повідомила що на час придбання спірної квартири у сторін були відсутні кошти, накопичень вони не мали, оскільки на той час Відповідач була вагітною і фактично в АП «Одесавінпром» не працювала, оскільки спочатку три роки перебула у відпустці по догляду за першою дитиною, а через деякий час пішла у відпустку по догляду за другою дитиною, а [PERSON] працював нерегулярно і не отримував такий заробіток, щоби мати накопичування. Увесь тягар внесків інвестицій взяли на себе батьки відповідачки, а саме мати [PERSON] та батько [PERSON] .. Мати як ветеран підприємства отримала від АП «Одесавінпром» безкоштовно однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Для вирішення проблеми з інвестуванням мати вирішила продати квартиру і пообіцяла друзям Позивача, які змогли позичити гроші на перший внесок, повернути їх зразу ж після продажу квартири [ADDRESS] .. Зазначила, що гроші на перший внесок позичили два знайомих Позивача, а 03.07.2006 року мати Відповідача продала зазначену квартиру і віддавала борг. На наступний день після продажу квартири 04.07.2006 року мати [PERSON] уклала два договори банківського строкового вкладу та за рахунок банківських коштів матері, відсотків від них, батьківських пенсій Відповідач вносила інвестиційні вклади. Зазначила, що з квитанцій про внесення інвестицій, що збереглися вбачається, що вони вносилися на рахунок ТОВ «Стікон» після зняття [PERSON] коштів з депозитів (крім внесків у травні 2006 року, які були позичені позивачем та відповідачем). У зв`язку з чим, Відповідач зазначив, що Позивач не має жодного відношення до внесеного Відповідачем інвестиційного вкладу у сумі 466\~317 гривень, а відтак на підтвердження своїх позовних вимог про внесення спільних сімейних коштів на будівництво квартири позивач не надав жодного доказу. 03 червня 2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про доповнення позовної заяви та збільшення позовних вимог, яка прийнята протокольною ухвалою суду від 07 червня 2019 року. 06 червня 2019 року від Позивача надійшла відповідь на відзив. В обґрунтування зазначено, що Позивач працював та надавав [PERSON] грошові кошти, якими вона розпоряджалась на свій розсуд для потреб сім`ї і в тому числі для оплати за спірну квартиру. З банківських квитанцій вбачається, що грошові кошти за договором інвестування спірної квартири були внесені Відповідачем, а не будь-якою іншою особою. Оскільки договір інвестування був укладений з [PERSON] то Позивач надавались Відповідачу грошові кошти. Щодо твердження Відповідача, що її матір 03.07.2006 року продала квартиру та віддавала борг за внески від 10.05.2006 року та 13.05.2006 року не відповідає дійсності, оскільки з договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2006 року вбачається, що [PERSON] продала квартиру за 15\~500 гривень, тобто сума є значно меншою чим необхідно було сплачувати за спірну квартиру, а надані банківські квитанції про поповнення банківського рахунку відкритого на ім`я [PERSON] не є належним доказом по справі, оскільки не стосується предмету спору. 25 липня 2019 року від Відповідача надійшли заперечення, відповідно до яких зазначила, що [PERSON] не надав і не міг надати докази надання грошових коштів за сплату по договору інвестування, оскільки сімейні доходи не дозволяли учасникам справи інвестувати будівництво квартири. Всі аргументи позивача, викладені ним в відповіді на відзив, доказами не підтверджені, протирічать документально підтвердженим доходам сім`ї, тому Відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 30 липня 2019 року та 15 жовтня 2019 року від [PERSON] до суду надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи письмових доказів. Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року клопотання про витребування доказів задоволено. Витребувано з КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР копію технічного паспорту та свідоцтва від 04.11.2010 року на квартиру [ADDRESS] , яке видане виконавчим комітетом ОМР. 09 грудня 2019 року від представника Позивача до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 20 грудня 2019 року від [PERSON] до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову. Зазначила, що вважає позов [PERSON] до [PERSON] необґрунтованим та таким, що не підтверджується належними доказами. Підтримала та визнала обставини зазначені у відзиві [PERSON] 10 березня 2020 року від [PERSON] до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року заяви представника позивача про виклик свідків задоволено. Протокольною ухвалою суду від 10 березня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 09 грудня 2020 року представник позивача позов підтримала та надала свої пояснення щодо обставин справи. [PERSON] підтримав свого представника та його позицію. Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. Третя особа в судове засідання не з`явилась, сповіщалась належним чином. Протокольною ухвалою суду від 14 червня 2021 року виключено з числа третіх осіб [PERSON] , яка померла [INFO] . Представник позивача позов підтримала, просили задовольнити позовні вимоги. [PERSON] позов не визнала, надавши свої пояснення щодо обставин справі. Судом було оглянуто наявні в матеріалах справи докази та було оголошено перерву. В судове засідання 30 червня 2022 року з`явився [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити. Також зазначив, що у разі задоволення позовних вимог має намір зареєструвати частку квартири на спільних дітей. [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Сторони просили закінчити розгляд справи на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи учасників справи та перевіривши належними та допустимим доказами, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 21 червня 2000 року (а.с. 97 т. 1). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси (суддя Бойчук А.Ю.) від 23 березня 2018 року по справі № 522/15623/17 позов [PERSON] задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] який зареєстрований 21.06.2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (а.с. 14 т. 1). Під час шлюбу у сторін народились діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З огляду на вищевикладене та з врахуванням того, що даний факт не заперечується учасниками справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстровану шлюбі з 21.06.2000 року по 23 березня 2018 року. 12 грудня 2005 року між ТОВ «Стікон» та [PERSON] укладено Договір № К-6-ф про інвестування будівництва житла в м. Одесі на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до розділу 2 зазначеного Договору, сума інвестиційного вкладу визначена сторонами в розмірі 466\~317 гривень. [PERSON] повинна сплатити у строки 138\~067 гривень до 11 травня 2006 року, 32\~825 гривень до 10 серпня 2006 року, 32\~825 гривень до 10 листопада 2006 року, 32\~825 гривень до 10 лютого 2007 року, 32\~825 гривень до 10 травня 2007 року, 32\~825 гривень до 10 серпня 2007 року, 32\~825 гривень до 10 листопада 2007 року, 32\~825 гривень до 10 лютого 2008 року, 32\~825 гривень до 10 травня 2008 року, 32\~825 гривень до 10 серпня 2008 року, 32\~825 гривень до 10 листопада 2008 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] вносила відповідні інвестиційні внески, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату які знаходяться на аркушах справи 63, 64, 65, 67, 69, 72, 74, 76, 77, 79, 80, 81, 82 в томі 1. 12 лютого 2010 року між ТОВ «Стікон» та [PERSON] укладено Додаткову згоду до Договору № К-6-ф інвестиційного будівництва житла в м. Одесі від 12 грудня 2005 року. 04 листопада 2010 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності, серії [NUMBER] , яке посвідчує, що об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2018 року. Звертаючись з позовом, позивач зазначив, що під час шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти, за згодою Позивача [PERSON] уклала договір інвестування будівництва житла № К-6-ф від 12.12.2005 року на квартиру [ADDRESS] . В подальшому на підставі договору інвестування будівництва житла № К-6-ф від 12.12.2005 року, додаткової угоди від 12.02.2010 року та акту прийому-передачі від 27.04.2010 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності (серія та номер: [NUMBER] від 04.11.2010 року) на зазначену квартиру. Згідно звіту про незалежну оцінку спірного нерухомого майна від 18.12.2018 року вартість майна становить 2\~068\~507 гривень. Таким чином Позивач вважає, що спірний об`єкт нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 СК України та з урахуванням приписів ст.ст. 368, 372 ЦК Україна, оскільки квартира була придбана в період шлюбу на спільні кошти на підставі правочинів, які не визначають зазначене майно як особиста приватна власність відповідача. Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначила, що спірне майно було придбане не за спільні кошти, а за кошти її матері [PERSON] , оскільки доходи, які отримували [PERSON] та [PERSON] не дозволяли сплачувати кошти на інвестування будівництва житла в м. Одесі на квартиру [ADDRESS] . Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1,2 ст.\~71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 Цивільного кодексу України). Частиною 1\~ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як зазначалось вище, [PERSON] сплачувала інвестиційні внески, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату які знаходяться на аркушах справи 63, 64, 65, 67, 69, 72, 74, 76, 77, 79, 80, 81, 82 в томі 1, на підставі яких 04 листопада 2010 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності, серії [NUMBER] , яке посвідчує, що об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2018 року. Перевіривши доводи [PERSON] щодо надання коштів на сплату відповідних інвестиційних внесків за рахунок її матері, які [PERSON] отримала від продажу квартири та процентів від банківського вкладу, суд вбачає, що на підтвердження даного факту, Відповідачем надано Договір купівлі-продажу від 03 липня 2006 року, який зареєстрований у реєстрі за № 8942 укладеного між [PERSON] та [PERSON] відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру під [ADDRESS] . продаж здійснено за 15\~513 гривень. Відповідач під час судового засідання повідомила, що ціна квартири була занижена для уникнення сплати відповідних податків за продаж квартири. Також суд враховує, пояснення третьої особи від 20 грудня 2019 року, в яких [PERSON] повідомила, що порушила закон, не вказала реальну вартість квартири, оскільки мала намір зекономити гроші на інвестиційні внески щодо квартири [ADDRESS] . Разом з цим в матеріалах справи є Договір банківського строкового вкладу № 26356010082475 від 04.07.2006 року укладеного між АК «Південний» та [PERSON] відповідно до якого [PERSON] передала Банку грошові кошти у сумі 33\~000 доларів США строком до 04.08.2007 року за ставкою 10.50 процентів річних. 04.07.2006 року між АК «Південний» та [PERSON] укладено Договір банківського строкового вкладу № 26302010082474 від 04.07.2006 року відповідно до якого [PERSON] передала Банку грошові кошти у сумі 13 000 доларів США строком до 04.11.2006 року за ставкою 5 процентів річних. 07.11.2006 року між АК «Південний» та [PERSON] укладено Договір банківського строкового вкладу № 26302010091874 від 07.11.2006 року відповідно до якого [PERSON] передала Банку грошові кошти у сумі 8500 доларів США строком до 07.02.2007 року за ставкою 5 процентів річних. Надання [PERSON] відповідних коштів на підставі вище зазначених договорів також підтверджується відповідними квитанціями, які знаходяться на аркушах справи 66-68 в томі 1 та довідками АБ «Південний» на аркушах справи 131-135 в томі 1. Перевіривши та зіставивши квитанції, які знаходяться на аркушах справи 64 82 в томі 1, суд вбачає, що [PERSON] систематично отримувала кошти, які знаходились на банківських рахунках відповідно до Договорів банківського вкладу. В свою чергу на аркушах справи 64 82 в томі 1, вбачається що [PERSON] на наступний день, або в той же день, вносила відповідні інвестиційні внески по договору № К-6-ф про інвестування будівництва житла в м. Одесі на квартиру [ADDRESS] . З огляду на вищевикладене, з врахуванням пояснень третьої особи [PERSON] від 20 грудня 2019 року та наданих Відповідачем доказів, суд погоджується з доводами [PERSON] що грошові кошти на внесення інвестиційних внесків по Договору № К-6-ф про інвестування будівництва житла в м. Одесі на квартиру [ADDRESS] надавались [PERSON] .. Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази, що джерелом набуття цього майна виступили спільні кошти чи спільна праця подружжя. Таким чином, відсутні підстави для визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири [ADDRESS] , а відтак вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку квартири також є необґрунтованими. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, на підставі повно та об`єктивно досліджених матеріалів справи, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволеня позовних вимог позивача. Приймаючи рішення у даній справі суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed