Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Зарічненської селищної ради Рівненської області, ТзОВ «АК Полісся» про визнання недійсним договору від 13.12.2017 року оренди земельної ділянки площею 1,4803 га, кадастровий номер 5622280700:11:000:0530, укладеного між Вичівською сільською радою Зарічненського району та ТОВ «Зарічне Агро-Переробка», стягнення із Зарічненської селищної ради Рівненської області завданої шкоди у розмірі 30226 грн. 27 коп., усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом її витребування від ТОВ «АК Полісся». В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 1178, виданого 05.08.2010 року державним нотаріусом Зарічненської районної державної нотаріальної контори Герман В.М., є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . До складу спадщини входить земельна ділянка, розташована на території Вичівської сільської ради Зарічненського району Рівненської області, площею 3,4840 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 609809, виданого Зарічненською районного державною адміністрацією 23.02.2006 року. Зазначена земельна ділянка складається із земельної ділянки № [NUMBER] площею 1,4803 га, кадастровий номер 5622280700:11:000:0530 та земельної ділянки № [NUMBER] площею 2,0037 га, кадастровий номер 5622280700:11:000:0306. 15.05.2012 року позивачу видано Державні акти серії ЯМ № 570268 та ЯМ № 570269 на право власності на вказані земельні ділянки, які зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 562220001000127 та 562220001000126. Разом з тим, поза волею власника 13 грудня 2017 року Вичівська сільська рада Зарічненського району Рівненської області на підставі договору оренди землі передала в оренду ТОВ «Зарічне Агро-Переробка» належну позивачу на праві особистої приватної власності земельну ділянку площею 1,4803 га, кадастровий номер 5622280700:11:000:0530. Про порушення свого права власності на землю та про особу, яка його порушила позивач дізналася у червні 2021 року. Вказує, що відповідно до п. 9 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі 1181, 93 грн. за один рік оренди земельної ділянки. 01.11.2019 року між Вичівською сільською радою та ТОВ «АК «Полісся» (правонаступник ТОВ «Зарічне Агро-Переробка») укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 13.12.2017 року та визначено розмір орендної плати 2363,86 грн. за один рік оренди земельної ділянки. Із 06.05.2021 року Вичівська сільська рада Зарічненського району Рівненської області є припиненою у зв`язку з її приєднанням до Зарічненської селищної ради Рівненської області, яка є її правонаступником. Вказує, що зазначений договір оренди землі від 13.12.2017 року, укладений між Вичіською сільською радою Зарічненського району Рівненської області та ТОВ «Зарічне Агро-Переробка», суперечить вимогам ст. 4 Закону України «Про оренду землі», ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 1258 ЦК України, оскільки виключно позивач, як власник земельної ділянки, має право передавати вказану земельну ділянку в оренду. Покликаючись на вимоги ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, просить визнати договір оренди спірної земельної ділянки від 13.12.2017 року недійсним з моменту його вчинення, оскільки він суперечить вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України просить усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її витребування із незаконного володіння ТОВ «АК Полісся». Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України, ч. 2 ст. 22, ч. 3 ст. 386, ст. 390 , ч. 1 ст. 1166 ЦК України просила стягнути із Зарічненської селищної ради Рівненської області на її користь завдану шкоду у розмірі 30226 грн. 27 коп., яка складається з упущеної вигоди - 7091 грн. 58 коп., кошти, які отримала Вичівська сільська рада Зарічненського району Рівненської області, здаючи в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку; 2265 грн. 05 коп. - інфляційних втрат за період з 01.01.2018 року по 31.01.2022 року; 869 грн. 64 коп. - 3 % річних, розраховані за період з 01.01.2018 року по 31.01.2022 року; 20000 грн. - моральної шкоди, яка виразилася у фізичних і душевних стражданнях, стресі та хвилюваннях через неправомірні дії Вичівської сільської ради щодо порушення її права власності. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Войтович Л.В. заявлені вимоги підтримали, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача Зарічненської селищної ради Рівненської області Швед І.Л. у судовому засіданні позов не визнала, покликаючись на його безпідставність. У задоволенні позову просила відмовити. Вважає, що позивачем не доведено факту заподіяння їй збитків, упущеної вигоди, договір оренди є неукладеним, право оренди до орендаря не перейшло, оскільки не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Підстави для застосування наслідків недійсності правочину відсутні. Вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її витребування із незаконного володіння ТОВ АК «Полісся», оскільки фактично власник не була позбавлена права володіння спірною земельною ділянкою. Представник відповідача ТОВ «АК Полісся» у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, місце та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, відзиву на позов не подав. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно до п. г ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельну ділянку на підставі прийняття спадщини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . До складу спадщини входить земельна ділянка, розташована на території Вичівської сільської ради Зарічненського району Рівненської області площею 3,4840 га, належна спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 609809, виданого Зарічненською районною державною адміністрацією 23 лютого 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 05 серпня 2010 року державним нотаріусом Зарічненської державної нотаріальної контори Герман В.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1178. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯМ № 570269 від 15.05.2012 року позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.08.2010 року № 1178 є власником земельної ділянки площею 1,4803 га, кадастровий номер 5622280700:110000530, розташованої на території Вичівської сільської ради Зарічненського району Рівненської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.08.2021 року вбачається, що за позивачем [PERSON] 13.08.2021 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1,4803 га, кадастровий номер 5622280700:110000530. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 8, ч. 9 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи або особи, які використовують земельні ділянки на праві емфітевзису. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Таким чином, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоду встановленої форми. Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Частиною 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно до ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Частиною 1 ст. 16 цього ж Закону визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що 13 грудня 2017 року між Вичівською сільською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зарічне Агро-Переробка» укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,4803 га, кадастровий номер 5622280700:11:000:0530 строком на двадцять років, зі сплатою орендної плати в розмірі 1181 грн. 93 коп. за один рік оренди, що складає 4 % від суми нормативної грошової оцінки земельної ділянки. У п. 2 цього договору зазначено, що орендодавець на підставі положень ст. 1285 ЦК України є управителем спадщиною громадянина [PERSON] , до складу якої входить земельна ділянка. Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки орендодавець Вичівська сільська рада передала орендареві ТОВ «Зарічне Агро-Переробка» зазначену в договорі земельну ділянку. Дата передачі земельної ділянки в акті не зазначена. Разом із цим право оренди спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку не зареєстровано, що визнано сторонами у судовому засіданні. Доказів протилежного суду не надано. Також встановлено, що 01 листопада 2019 року між орендодавцем Вичівською сільською радою та ТОВ «АК Поліссся» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 13.12.2017 року, за умовами якої орендну плату визначено в розмірі 2363 грн. 86 коп. за один рік оренди, що складає 8 % від суми нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до рішення Зарічненської селищної ради Рівненської області від 18 грудня 2020 року № 45\\1-2020 внаслідок реорганізації Зарічненська селищна рада Рівненської області є правонаступником Вичівської сільської ради Зарічненського району Рівненської області, яка припинена з 06.05.2021 року. Додатковою угодою від 31 березня 2021 року до договору оренди землі від 13 грудня 2017 року орендодавець Зарічненська селищна територіальна громада та ТОВ «АК Полісся» вирішили припинити дію договору оренди землі від 13 грудня 2017 року за взаємною згодою з 31 березня 2021 року. У акті приймання-передачі (повернення) земельної ділянки від 31 березня 2021 року зазначено, що орендар ТОВ «АК Полісся» повернув орендодавцеві Зарічненській селищній територіальній громаді спірну земельну ділянку. Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що договір оренди землі від 13 грудня 2017 року, укладений поза волею власника земельної ділянки [PERSON] , яка не була стороною цього правочину. Зазначений договір укладений між орендодавцем Вичівською сільською радою та орендарем ТОВ «Зарічне Агро-Переробка», правонаступником якого є ТОВ «АК Полісся», цей правочин суперечить змісту ч. 1 ст. 317 ЦК України, відповідно до якої лише власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, ч. 8 ст. 93 Земельного кодексу України, відповідно до якої орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Разом з тим, поняття "момент укладення договору" та "момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки" різняться за змістовним наповненнями, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), від 02.06.2021 року у справі № 291\\427\\17 (№61-11610св20). Системний аналіз наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19). Судом встановлено, що після підписання сторонами договору оренди земельної ділянки жодних дій щодо реєстрації права оренди ними вчинено не було. З наведеного вбачається, що договір оренди земельної ділянки є неукладеним, тобто таким, що не відбувся. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року, справа № 145\\2047\\16-ц, провадження № 14-499цс19 Верховний Суд висловив правову позицію, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 13.12.2017 року недійсним, оскільки, зважаючи на відсутність реєстрації у встановленому законом порядку права оренди землі згідно з вказаним правочином, договір є неукладеним та у відповідача ТОВ «АК Полісся» не виникло право користування спірною земельною ділянкою на підставі вказаного договору. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її витребування від ТОВ «АК Полісся», вважаючи, що вона знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року, справа № 145\\2047\\16-ц, провадження № 14-499цс19 Верховний Суд вказав, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі N 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (пункт 97)). Враховуючи викладене, суд також вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача Зарічненської селищної ради Рівненської області завданої позивачу матеріальної та моральної шкоди у сумі 30226 грн. 27 коп. Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту та у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed