Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання на ним права на спадкування ј частки двохкімнатної квартири за адресою [ADDRESS] , яка набута спадкодавцем [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що з 1977 року почав проживати з матір`ю відповідача [PERSON] , однією сім`єю, як подружжя. 04.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] лишилося спадкове майно - 1/4 частки двохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира перебувала у спільній частковій власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 20.02.2017 року Першою Рівненською державною нотаріальною конторою [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті [PERSON] , на Ѕ частки ј частки квартири [ADDRESS] . Однак, шлюб між [PERSON] ТА [PERSON] визнано недійсним постановою Рівненського апеляційного суду від 22.04.2021 року. Також судом було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] , як чоловіку померлої. Позивач зазначає, що має право на спадкування на майно, оскільки під час реєстрації шлюбу [PERSON] було надано свідоцтво про розірвання попереднього шлюбу, а ј частки двохкімнатної квартири за адресою [ADDRESS] набуте [PERSON] за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивач посилається на ст.57 СК «в редакції станом на час приватизації», відповідно до якої, житло набуте за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не відносилося до особистої приватної власності дружини, чоловіка. Відтак в силу ст.60 СК України, ј частки спірної квартири відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Позивач зазначає, що не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу з [PERSON] , та має право на спадкування частки у майні, яке було набуте за час цього шлюбу, згідно вимог ч.4 ст.1224 ЦК України та п.1 ч.1 ст.46 СК України. \~ \~ \~ \~Також, позовні вимоги обґрунтовані у відповіді на відзив від 26.10.2021 року. Від відповідача 26.10.2021 року до суду надійшов відзив на позов. Проти задоволення позову заперечує. Свої заперечення мотивує тим, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Внаслідок приватизації двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] , [PERSON] належала на праві особистої приватної власності частка у ній в розмірі 1/4 частини. Інші частки цієї квартири по ј кожна належать позивачу, відповідачу та його сину - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 17.12.2007р. виконавчим комітетом Рівненської міської ради. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30.06.2017р. У справі № 569/4954/17, яке набрало законної сили, встановлено факт - відсутність запису про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ), та відсутність запису про зміну прізвища матір`ю з [PERSON] на [PERSON] ." Також зазначає, що позивачу могло бути відомо про перешкоди для укладення шлюбу з [PERSON] . Ухвалою суду від 06.09.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у справі. Ухвалою суду від 04.05.2022 року клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі №569/17240/21 до набрання законної сили рішення суду у справі №569/16935/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування за законом та усунення від права на спадкування за законом залишено без задоволення. Ухвалою суду від 04.05.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті. Представник позивача, позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав та мотивів, які наведені у позові, просили позов задовольнити. Крім того зазначили, що [PERSON] не знав та не міг знати про наявність перешкод для укладення шлюбу з [PERSON] . Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, з підстав наведених у відзиві на позов. Заслухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 04 жовтня 2006 року позивач [PERSON] уклав шлюб із матір`ю відповідача [PERSON] , про що Русивельською сільською радою Гощанського району Рівненської області у Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 09 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище після реєстрації шлюбу дружини [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 08 серпня 2016 року, актовий запис №1345, [PERSON] померла [INFO] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17 грудня 2007 року, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, зазначено, що квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , та членам її сім"ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - по 1/4 частки кожному. Квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2017 року у справі №569/4954/17 встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Кургани Березнівського району Рівненської області, є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . 20 лютого 2017 року державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори відповідачу видано Свідоцтво на право на спадкування за законом на 1/4 частки квартири [ADDRESS] та належала померлій [PERSON] . Постановою Рівненського апеляційного суду від 22.04.2021 року у справі №569/258/18, визнано недійсним шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований Русивельською сільською радою Гощанського району Рівненської області від 04.10.2006 року за актовим записом в Книзі реєстрації шлюбів за № 9 з моменту його державної реєстрації. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданим Першою Рівненською державною нотаріальною конторою 20.02.2017 року [PERSON] на Ѕ частку ј частки квартири [ADDRESS] . Зокрема, Постановою Рівненського апеляційного суду від 22.04.2021 року у справі №569/258/18 встановлено, що "відсутність актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] було підтверджено відповідями Березнівського районного відділу ДРАЦС від 06.02.2021 року та 19.03.2021 року, наданими на відповідні запити апеляційного суду. З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00019618944 від 20 лютого 2018 року, відповідно до якого актовий запис за №09 про шлюб між [PERSON] та [PERSON] вчинено 04 жовтня 2006 року виконавчим комітетом Русивельської сільської ради Гощанського району Рівненської області на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, видане Рівненським міськвідділом РАЦС а/з №501 від 20.07.1992 року (стосовно [PERSON] ) та на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, видане Березнівським райвідділом РАЦС а/з № 95 від 15.04.1967 року (стосовно [PERSON] ). Згідно відповіді на запит апеляційного суду, Березнівським районним відділом ДРАЦС від 06.02.2021 року повідомлено про відсутність у Відділі актового запису про розірвання шлюбу № 95 від 15.04.1967 року стосовно [PERSON] . Матеріали справи не містять, стороною відповідача не було надано, а судом не здобуто жодного належного та допустимого письмового доказу про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] " Встановлені факти, які в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, не потребують доказуванню. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість СК України було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц (провадження № 61-6409св18), підстав відступати від якого суд не вбачає. Судом було встановлено, що свідоцтво про право власності на житло від 17 грудня 2007 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради і у встановленому законом порядку не визнавалося недійсним, тобто є чинним. Отже, квартира [ADDRESS] . належить на праві особистої приватної власності по 1/4 частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки була набута ними відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Посилання позивача [PERSON] на те, що спірна 1/4 частка квартира, що належала померлій [PERSON] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , є безпідставними та спростовуються встановленими судом обставинами справи та вказаними вище нормами матеріального права. Згідно ч.4 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. Згідно з ч. 3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України\~засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вимогам\~вказаних статей,\~позивач [PERSON] \~не надав\~належних та\~допустимих доказів,\~які б\~підтверджували той\~факт,\~щойому не було відомо про перешкоди для укладення шлюбу з [PERSON] . Підстав застосування судом ч.4 ст.1224 ЦК України судом не встановлено. Враховуючи викладене, позов [PERSON] задоволенню не підлягає, у зв`язку з його недоведеністю і необґрунтованістю належними та достатніми доказами.

Outcome: dismissed