Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: Іркліївська сільська рада, державний реєстратор виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Бабенко Ліна Володимирівна, про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в грудні 2018 року вона придбала у [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на земельній ділянці за кадастровим номером: 7125184800:01:000:0739. Договір купівлі-продажу, у передбачений законодавством спосіб, укласти виявилось неможливим, оскільки правовстановлюючі документи на житловий будинок взагалі були відсутні, а земельна ділянка, на якій розташовувався житловий будинок, належав батьку відповідача, який помер у 2004 році. Зазначає про те, що відповідачем у шестимісячний термін була подана заява на вступ у спадщину, проте подальших дій щодо спадкування відповідачем не було вчинено. За усною домовленістю між нею та відповідачем, вона здійснила державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що закінчений будівництвом до 05 серпня 1992 року, подавши державному реєстратору речових прав на нерухоме майно технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, відразу на власне ім`я. 27.10.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сілської ради Чорнобаївського району Черкаської області Бабенко Л.В. зареєстровано за нею право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався успадкувати земельну ділянку, що належала його покійному батьку та на якій розташований житловий будинок, після цього подарувати земельну ділянку їй. 11.11.2021 відповідачем була успадкована земельна ділянка за кадастровим номером: 7125184800:01:000:0739 за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, площею 2503 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , але відповідач відмовляється вчинити будь-які дії для переоформлення та передачі їй у власність земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду з позовною вимогою про визнання за нею права власності на земельну ділянку. Посилаючись на положення ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України просить суд визнати за нею, [PERSON] , право власності на земельну ділянку кадастровий номер: 7125184800:01:000:0739 за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 2503 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 18.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Гармаш Н.М. позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених у позовній заяві. Не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи шляхом відправлення судової повістки про виклик до суду за адресою його реєстрації, про причину неявки суду не повідомив, правом на подачу відзиву не скористався, із клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався. Суд звертає увагу на те, що відповідачу достовірно відомо про розгляд вказаної цивільної справи судом, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 58), відповідно до відомостям якого останньому була особисто вручена судова повістка на судове засідання призначене на 25.03.2022, а отже суд, радячись на місці, постановив: проводити розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказах (заочний розгляд справи). Представник третьої особи Іркліївської сільської ради в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із клопотанням від 06.04.2022 про розгляд справи без участі їх представника (а.с. 76). Третя особа державний реєстратор виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Бабенко Л.В. в судове засідання не з`явилася, про причину неявки суду не повідомила, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд, радячись на місці, постановив: проводити розгляд справи у відсутності представника Іркліївської сільської ради та державного реєстратора виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Бабенко Л.В. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 282136112 від 31.10.2021, 27.10.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Бабенко Л.В. здійснено державну реєстрацію права власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису про право власності: 44754537. Підставою для здійснення державної реєстрації зазначена довідка про присвоєння адреси, серія та номер:186, виданий 20.10.2021, видавник: виконавчий комітет Іркліївської сілської ради (а.с.12). Відповідно до відомостей матеріалів справи, а саме Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9902575882021 від 22.11.2021 (а.с. 15-19), Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с. 20) за адресою: [ADDRESS] розташована земельна ділянка кадастровий номер: 7125184800:01:000:0739 за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 2503 кв.м. Згідно відомостям Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 284216187 від 11.11.2021 державним нотаріусом Чорнобаївської державної нотаріальної контори Бабак Л.М.зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер: 7125184800:01:000:0739 за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 2503 кв.м за [PERSON] , номер запису про право власності: 44985885, підставою для державної реєстрації зазначено свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1826, видане 11.11.2021 (а.с. 14). Відповідно до відомостям свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 11.11.2021 державним нотаріусом Чорнобаївської державної нотаріальної контори Бабак Л.М. та зарєстрованого в реєстрі за № 1826, спадкоємцем земельної ділянки розміром 0,2503 га, що знаходиться в [ADDRESS] , кадастровий номер: 7125184800:01:000:0739, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , є його син [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Судом встановлено, що предметом даного позову є земельна ділянка кадастровий номер: 7125184800:01:000:0739 за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 2503 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Підставою позову позивачем зазначено порушення її права внаслідок невиконання відповідачем досягнутої між ними усної домовленості щодо зобов`язання останнього відчужити на її користь земельну ділянку з кадастровим номером: 7125184800:01:000:0739 після набуття нею права власності на житловий будинок, який розміщений на ній. Право володіти земельною ділянкою належною на праві власності відповідачу позивач аргументує положеннями ст. 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України, якими закріплений принцип «земельна ділянка слідує за нерухомим майном». Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд керується нормами матеріального права, які діяли станом на дату виникнення правовідносин. Відповідно до положень ч. 1 ст. 657 ЦК України (редакції на час укладення між сторонами усного договору купівлі-продажу житлового будинку), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державної реєстрації. Положеннями ч. 1 ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, із аналізу змісту вказаних положень, вбачається, що договір купівлі-продажу, який, за твердженням позивача, був укладений між сторонами в усному порядку в грудні 2018 року без додержання письмової форми договору, без його нотаріального посвідчення та подальшої державної реєстрації є нікчемним. Оскільки нікчемний правочин не створює для сторін будь-яких юридичних наслідків, він не породжує у сторін будь-яких цивільних прав та обов`язків пов`язаних із виконанням вказаного договору. Із відомостей Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 282136112 від 31.10.2021, вбачається, що 27.10.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Бабенко Л.В. здійснено державну реєстрацію права власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису про право власності: 44754537, підставою для здійснення державної реєстрації зазначена довідка про присвоєння адреси, серія та номер: 186, видана виконавчим комітетом Іркліївської сільської ради 20.10.2021. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (чинної на час здійснення державної реєстрації права власності) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із вищевказаних положень вбачається, що із часу проведення державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Бабенко Л.В. реєстрації права приватної власності за [PERSON] відбулося офіційне визнання і підтвердження державою вказаного факту. Із вищезазначеного слідує те, що позивач [PERSON] є єдиним та первісним власником новоствореного нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , оскільки право власності було зареєстровано за нею на підставі технічної документації побудованого, зі слів позивача до 05.08.1992, житлового будинку. Факт належності вказаного житлового будинку, перед набуттям на нього права власності позивачем, відповідачу [PERSON] , не доведений матеріалами справи. Суд не може покласти в основу судового рішення твердження позивача щодо досягнення усної домовленості між нею та відповідачем щодо державної реєстрації права власності за нею та подальшого зобов`язання відповідача відчужити на її користь земельну ділянку, оскільки, як суд зазначив раніше, укладений усно договір купівлі-продажу житлового будинку, внаслідок його нікчемності, не породжує у його сторін будь-яких цивільних прав та обов`язків пов`язаних із виконанням вказаного договору. Як спосіб захисту свого порушеного права позивач зазначає положення ст. 377 ЦК України та ч. 1 ст. 120 ЗК України. Відповідно до положень ст. 377 ЦК України (у редакції на час набуття позивачем права власності на будинок), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України (у редакції на час набуття позивачем права власності на будинок), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Однак, на думку суду, вказані норми не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами. Як суд зазначав раніше, позивачка є первісним власником новоствореного нерухомого майна, оскільки право власності на вказаний будинок було зареєстровано за нею на підставі технічної документації на будинок. Відповідач є власником земельної ділянки кадастровий номер: 7125184800:01:000:0739, на якому розміщений даний житловий будинок. Право власності відповідача на житловий будинок, перед набуттям його у власність позивачем, не було встановлено судом. Таким чином, у даному випадку відсутній перехід права власності на житловий будинок від відповідача до позивача, а отже, на думку суду, у позивача відсутнє право на визнання за нею права власності на земельну ділянку, минуючи волю її власника на таке відчуження, за принципом «земельна ділянка слідує за нерухомим майном». Суд наголошує на тому, що учасники цивільних відносин зобов`язані добросовісно користуватися своїми правами та укладати правочини з дотриманням передбаченої законом форми. У зв`язку із тим, що обраний позивачем спосіб захисту її порушеного права не відповідає його змісту, у задоволенні позову позивача слід відмовити у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено у повному обсязі, судовий збір до стягнення з відповідача не підлягає. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed