Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Полтави з позовом до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування жилим приміщенням посилаючись на те, що на підставі рішення виконкому Полтавської міської ради № 225 від 24.04.1974 року позивач та її мати [PERSON] вселено в кв. [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] на підставі рішення виконкому позивача та її сина [PERSON] переселено в кв. 2 цього ж будинку. 03.02.1988 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та останній з її згоди вселився в дану квартиру. [INFO] у них народилась дочка [PERSON] , а тому [PERSON] був прийнятий на квартирний облік складом із чотирьох осіб з 13.02.1991 року. На підставі рішення № 25 від 15.01.1992 року [PERSON] передано під розширення жилої площі кв. [ADDRESS] . З того часу сім`я позивача стала проживати фактично в двох квартирах, яка значиться як одна під № 2. У 2014 році позивач отримала у спадок кв. [ADDRESS] та змінила місце своєї реєстрації, хоча фактично залишилась проживати в кв. [ADDRESS] . Особовий рахунок на дану квартиру був переоформлений на [PERSON] . Позивач продовжувала проживати у даній квартирі, у квартирі, що перебуває у її власності проживає її дочка [PERSON] зі своєю сім`єю. [INFO] чоловік позивача помер. Позивач була членом сім`ї квартиронаймача, будь-яких заперечень щодо її проживання в даному житловому приміщенні не було, а тому звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження по справі. Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року задоволено клопотання представника відповідача Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради здійснено перехід до розгляду справи в порядку правил загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу. У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обставини на які посилались відповідачі в відзивах та в ході розгляду справи вважають недоведеними, а тому просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідачів судові витрати. Представник відповідача Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради позовні вимоги не визнала, підтримала наданий суду відзив, вважає позовні вимоги не доведеними та просила відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради позовні вимоги не визнав, підтримав наданий суду відзив, вважає позовні вимоги безпідставними та просив відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2 Полтавської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 225 від 24 квітня 1974 року [PERSON] , 1946 року народження, [PERSON] , надано на заселення квартиру [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ 15 вересня 1985 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та їй присвоєно прізвище [PERSON] . У послідуючому даний шлюб був розірваний. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 64 від 27 січня 1988 року вирішено в 1-кімнатну кв. 2 житловою площею 12,9 м2 в буд. по [ADDRESS] переселити [PERSON] складом сім`ї з 2-х осіб з перепропискою та переоформленням особового рахунку на [PERSON] 03 лютого 1988 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Згідно витягу з рішення виконкому міської ради № 76 від 13 лютого 1991 року , [PERSON] прийнятий на квартирний облік складом сім`ї з 4 осіб в зв`язку з відсутністю мінімальних розмірів жилої площі та рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 74 від 19.04.2012 року згідно з пунктом 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, знятий як такий, у кого відпала потреба в наданні іншого жилого приміщення. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 25 від 15 січня 1992 року 1-кімнатну кв.1 жилою площею 13,8 м2 в буд. по [ADDRESS] передано під розширення жилої площі [PERSON] , який складом сім`ї з 4-х осіб проживає в суміжній квартирі. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 березня 2014 року , яке посвідчене Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою позивач [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Позивач знялась з реєстрації за адресою [ADDRESS] 11 березня 2014 року, що визнавалось нею в судовому засіданні та підтверджено дослідженими доказами по справі. 12 березня 2014 року [PERSON] звернулася на адресу виконавчого комітету Київського районної у м. Полтаві ради з заявою щодо переоформлення особового рахунку на [PERSON] в зв`язку з випискою та переміною міста проживання. Згідно рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради № 105 від 08 квітня 2014 року дозволено КП «ЖЕО №2» переоформити особові рахунки у кв. [ADDRESS] на [PERSON] з дружини [PERSON] за взаємною згодою. 11 квітня 2014 року між КП «ЖЕО № 2» та [PERSON] укладений договір № 073101 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, відносно спірної квартири. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до норм \~статті 47 Конституції України\~кожен має\~право на\~житло.\~Держава створює\~умови,\~за яких\~кожний громадянин\~матиме змогу\~побудувати житло,\~придбати його\~у власність\~або взяти\~в оренду. Громадянам,\~які потребують\~соціального захисту,\~житло надається\~державою та\~органами місцевого\~самоврядування безоплатно\~або за\~доступну для\~них плату\~відповідно до\~закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно\~ст. 9 ЖК\~ ніхто не\~може бути\~виселений із\~займаного жилого\~приміщення або\~обмежений у\~праві користування\~жилим приміщенням\~інакше як\~з підстав\~і в\~порядку,\~передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. У судовому засіданні встановлено, що кв. [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності та станом на 31 травня 2021 року в ній був зареєстрований квартиронаймач [PERSON] . Інші особи зареєстровані не були. Відповідно до\~статті 61\~ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Таким чином, відносини, які виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються\~Житловим кодексом \~та іншими нормативними актами житлового законодавства (частина перша\~статті 3 ЖК ). Відповідно до частин 1 та 2\~ст. 64 ЖК \~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 816 ЦК України\~передбачено, що особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. За змістом\~ст. 65 ЖК \~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга\~статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18). \~Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Верховний Суд в постановах від 17 січня 2019 року (справа №754/10461/16-ц) та від 06 травня 2019 року (справа №490/9044/16-ц) не знайшов підстав для відступлення від цієї правової позиції. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.3,4\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що проживають за адресою [ADDRESS] , тривалий час знають позивача та членів її сім`ї, знали її чоловіка. Подружжя [PERSON] проживали постійно за адресою [ADDRESS] . Судом не можуть бути прийняті до уваги пояснення зазначених свідків, оскільки як пояснили останні ніхто з них у квартирі [ADDRESS] не бував протягом останніх 15 років, а тому суд оцінює критично їх пояснення щодо постійного проживання позивача у зазначеному житловому приміщенні. Що стосується пояснень свідка [PERSON] , яка є донькою позивача, то остання є заінтересованою особою, а тому її свідчення є необ`єктивними. Зазначення у медичній документації дітей [PERSON] місця проживання [ADDRESS] здійснено зі слів їх матері, до того ж, як установлено в судовому засіданні, дана особа та її малолітні діти взагалі мають інше місце реєстрації не пов`язане ні з [ADDRESS] , ні з [ADDRESS] . Свідки [PERSON] , [PERSON] суду пояснили , що проживають в [ADDRESS] , що належить позивачу. Свідки стверджували про проживання у цій квартирі [PERSON] , місце проживання позивача їм не відоме. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності письмової згоди [PERSON] на вселення позивача, реєстрацію та проживання позивача в спірній квартирі. Отже, стороною позивача не доведено набуття позивачем права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку. При цьому судом також взято до уваги, що позивач має зареєстроване місце проживання за іншою адресою, де зберігає право користування, що підтверджується її реєстрацією в цьому житлі. Також судом встановлено, що позивачем не ставилось питання щодо зняття її з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] та реєстрації у спірній квартирі. [PERSON] за життя не звертався до відповідних органів з питання реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі, тому твердження позовної заяви про постійне проживання позивача у спірній квартирі з 2014 року зі згоди квартиронаймача не підтверджуються матеріалами справи. Посилання позивача щодо юридичної необізнаності та зняття з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] взагалі є неприйнятними, оскільки з 2014 року позивач мала можливість отримати правову допомогу та вирішити питання щодо свого місця реєстрації. Крім того, суд приймає до уваги, що згідно повідомлення Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, як отримувач житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг [PERSON] перебувала на обліку з травня 2015 року та нарахована субсидії у період з травня 2015 року по травень 2016 року, з жовтня 2016 року по травень 2017 року, з жовтня 2017 року по квітень 2018 року. Житлова субсидія нараховувалась за адресою [ADDRESS] . У послідуючому, позивач зверталась у лютому, квітні 2022 року щодо призначення житлової субсидії. Такими діями, позивач підтвердила свій зв`язок з даним житловим приміщенням, свою зацікавленість у ньому. Ті обставини, що позивач особисто не зверталась з заявами щодо призначення житлової субсидії, а зверталась [PERSON] без будь-яких довіреностей не ґрунтується на нормах закону, а тому є неприйнятними. Зазначені обставини також спростовують і посилання позивача , що вона була членом сім`ї наймача. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 577/4979/15-ц (провадження № 61-746св17) зроблений висновок, що за змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19). Крім того, нарахування та сплата комунальних послуг за адресою [ADDRESS] проводилась на одну особу, відповідно кількості зареєстрованих осіб за даною адресою. Також суд враховує, що у одного із подружжя, а саме позивача, яка має право власності на іншу квартиру та (або) зберігає за собою право на користування нею, не зважаючи на термін її фактичного проживання в квартирі іншого подружжя за іншою адресою, не виникає самостійного права на користування квартирою іншого подружжя.\~ Статтею 107 ЖК визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як установлено в ході розгляду справи, 12 березня 2014 року позивач особисто звернулась до виконавчого комітету з заявою щодо переоформлення особового рахунку на [PERSON] в зв`язку з випискою та переміною міста проживання, а тому згідно рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради № 105 від 08 квітня 2014 року дозволено КП «ЖЕО №2» переоформити особові рахунки у кв. [ADDRESS] на [PERSON] з дружини [PERSON] за взаємною згодою. Доводи позивача, що вона вселилась в спірну квартиру з дотриманням правил, передбачених нормами статей 65, 64 ЖК України є безпідставними та не доведені нею належними доказами. Та обставина, що позивач фактично спільно проживала у спірній квартирі разом із її наймачем, не свідчить про дотримання нею передбачених законом правил про вселення в спірну квартиру та про набуття права користування даною квартирою. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 199/10302/14-ц, провадження № 61-20266св16) Враховуючи вищевикладене, встановивши відсутність доказів на підтвердження наявності письмової згоди наймача [PERSON] на вселення, реєстрацію та проживання позивача, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем набуття права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку. При цьому судом узято до уваги, що позивач має на праві власності інше житло, у якому зберігає право користування, що підтверджується її реєстрацією у цьому житлі та іншими діями щодо даного житла ( оформлення субсидії). При розгляді даної справи факти на які посилається позивач судом встановлені не були і згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України позивач не довела їх належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідають вимогам статей 76-80 і 81 ЦПК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо інших доводів учасників справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.»

Outcome: dismissed