Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати відповідача такою, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 липня 2014 року. У вказаній квартирі зареєстрована колишня дружина позивача [PERSON] , шлюб з якою був розірваний 19 березня 2020 року. Відповідач більше року у квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей у квартирі Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном та позбавляє можливості належним чином розпоряджатися житлом, в тому числі здавати житло в оренду чи відчужити квартиру. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач є такою, що втратила право користування квартирою, а тому просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 17 грудня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження . Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідачів не надійшов. 05 січня 2022 року від позивача надійшло клопотання про доручення доказів до матеріалів справи, а саме Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 16 червня 2021 року. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 липня 2014 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучерук Н.В. (а.с. 28). Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва відповідач зареєстрована за вказаною адресою. Позивач просив визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , на що слід зазначити наступне. Встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак фактично не проживає за місцем своєї реєстрації понад рік, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей у квартирі немає. Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 16 червня 2021 року, засвідченого Головою ЖБК «ТЕРЕМКИ» [PERSON] , відповідач не проживає в спірній квартирі починаючи з квітня 2020 року. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріально права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, яким власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєї власності. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад рік. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, на думку суду, позивач, який в установленому законом порядку є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , має право вимагати усунення перешкод у користуванні нею, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованою у квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено перелік документів, на підставі яких здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. В цьому переліку, крім інших документів, передбачено надання судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Отже, рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З огляду на це, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 908 грн.

Outcome: approved