Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є спадкоємицею першої черги після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до виданого 25 травня 1988 року свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок власниками будинку [ADDRESS] були її мати - [PERSON] та батько [PERSON] . Від спільного шлюбу мали двох дітей її та [PERSON] . На час смерті [PERSON] їй був лише один рік. До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до її сина [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування будинком, у додатках до якої було наявне свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л., згідно з яким [PERSON] та [PERSON] оформили на себе по 1/4 частині зазначеного будинку після смерті [PERSON] . Зазначає, що нотаріуса було введено в оману, а сам нотаріус не впевнився у тому, що відповідачі не є єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] , та тим самим позбавила її спадкових прав. Лише з дати отримання її сином зазначеної вище позовної заяви 25 вересня 2020 року вона дізналась про оформлення [PERSON] та [PERSON] спадщини. 07 жовтня 2020 року вона звернулась до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та 08 жовтня 2020 року отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не можливо встановити факт її сумісного проживання з померлим [PERSON] та вже видані іншим спадкоємцям першої черги свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі викладеного позивач звернулася до суду з цим позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані [PERSON] і [PERSON] на ј частину будинку [ADDRESS] за кожною, та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] і [PERSON] на 1/4 частини вищезазначеного будинку за кожною, а також визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] на 1\\6 частини вищевказаного будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з житлового будинку Літ. А-1, загальною площею 86,3 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, сараїв літ. Б, В, Ж, вбиральні літ. Г, душу літ. Д та споруд № 1-8, І. 17 листопада 2020 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 14 грудня 2020 року відповідачем [PERSON] було надано до суду відзив на позовну заяву в якому посилається на ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР (у редакції чинній на момент відкриття спадщини), та зазначає, що у позивачки було достатньо часу заявити права на спадщину, однак [PERSON] не виявила бажання заявити відповідні права. Зазначає, що законодавством визначено вичерпний перелік підстав для визнання свідоцтва про спадкування недійсним, а з позову та додатків вбачається, що позивачем подано необґрунтований позов без належних доказів, тому відсутні підстави для його задоволення, у зв`язку з чим просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 29 грудня 2020 року позивачем було надано суду відповідь на відзив [PERSON] та зазначає, що підставою для її звернення були положення ч. 1 ст. 535 ЦК УРСР, та оскільки на час смерті батька [PERSON] їй був лише один рік, вона фактично проживала з батьками, була позбавлена можливості самостійно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тому відповідно до положень ст. 17 ЦК України фактично прийняла спадщину. Зазначає що [PERSON] не спростовує у відзиві та не заперечує фактичне прийняття нею спадщини, у зв`язку з чим просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року про забезпечення та витребування доказів було витребувано у Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової страви після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а також у КП «ДМБТІ» належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] . 12 квітня 2021 року, 06 липня 2021 року та 14 вересня 2021 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про забезпечення доказів шляхом виклику для допиту в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] . Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року та 07 червня 2021 року про забезпечення доказів було витребувано у адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради інформацію стосовно того, який саме квартальний комітет обслуговував житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , із зазначенням номеру квартального комітету, прізвища, ім`я та по батькові особи, яка станом на 23 вересня 2013 року була головою такого комітету. 06 липня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження у справі. У судовому засіданні позивач просила задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обґрунтування вимог викладених у позовній заяві. Відповідачі та їх представники у судовому засіданні повністю заперечували щодо задоволення позовних вимог позивача з підстав недоведеності нею чим було порушено її права та, що саме перешкоджало їй звернутися до нотаріуса з часу набуття нею повноліття. Третя особа надала суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без участі представника, а також на вимогу суду надала належним чином завірену копію спадкової страви № 921/2013 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Вислухавши учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, заслухавши покази свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки від допиту інших свідків сторони відмовились у судовому засіданні, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським будинком щастя м. Дніпропетровська 24 травня 1974 року, про що було зроблено запис №1845 (а. с. 11). Згідно свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] , виданого Виконкомом Преображенської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області 23 серпня 1996 року, було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , про що зроблено запис №3, та після одруження [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] » (а. с. 11). В матеріалах справи наявна відповідь Комунального підприємства «Дніпровського міського бюро технічної інвентаризації» № 1909 від 23 лютого 2021 року та матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] , та міститься, зокрема, свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 25 травня 1988 року, виданого на підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів № 556/11 від 04 грудня 1987 року, в якому зазначено, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] , та записано в реєстрову книгу під № 498 до реєстру № 80 (а. с. 130-134). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , яке було повторно видано 30 вересня 2020 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у зв`язку з чим було складено відповідний актовий запис № 2790 (а. с. 12). Відповідно до наданої Другою дніпровською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 921/2013 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що спадкодавець [PERSON] заповіту не залишав, а із заявами про прийняття спадщини № 1743 від 27 листопада 2013 року та № 2047 від 28 листопада 2017 року до державного нотаріуса звернулись [PERSON] та [PERSON] (а.с.153-177). 28 листопада 2017 року державним нотаріусом Циганко Є.Л. було видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право спадщину за законом. Зі змісту яких вбачається, що їм було видано зазначені свідоцтва кожній на 1\\2 частку спадщини, а саме: на 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданий Ленінським районним відділом комунального господарства м. Дніпропетровська 25 травня 1988 року, зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу № 498 за реєстром № 80. Вищезазначені свідоцтва про право на спадщину за законом було зареєстровано в реєстрі за №№ 2-669, 2-670 (а. с. 170, 172). Матеріалами справи підтверджено, що 07 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька - [PERSON] та 08 жовтня 2020 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки неможливо встановити факт сумісного проживання [PERSON] з померлим батьком [PERSON] , та свідоцтва про право на спадщину за законом вже було видано іншим спадкоємцям за законом першої черги (а. с. 174-175). Судом були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , якими було надано пояснення по справі, але суд не приймає до уваги показання свідків, оскільки в них не вбачається інформації на підтвердження обставин, які безпосередньо пов`язані з предметом спору. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Отже, позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання раніше виданих свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, не довела наявності порушення її прав та інтересів як спадкоємця, оскільки наявність порушення її прав як спадкоємця виникне лише після вирішення питання вступу в спадщину. Також вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Проте не виключається звернення до суду із позовом, що містить лише вимогу про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази за якими встановлювалось фактичне прийняття позивачем спадщини після смерті батька або факт про її сумісне проживання з батьком у вищевказаному будинку, оскільки позивач із заявою про встановлення фактів, які породжують юридичні підстави для прийняття спадщини, до суду не зверталась, також не зверталась із позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, внаслідок чого суд дійшов висновку, що позивач втратила право на спадщину, а тому видача свідоцтв про право на спадщину відповідачам не порушує будь-яких прав позивача. Більш того, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним в тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування. Разом з тим, позивач не надала суду доказів того, що відповідачі не мали право на спадкування майна за законом. При цьому слід звернути увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. Важливо розрізняти застосування таких спеціальних способів захисту прав спадкоємців, як визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Також слід враховувати правову позицію Верховного Суду, який в постанові від 13.11.2019 р. №758/5329/15 відзначив, що передбачений ст. 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. Таким чином, у зазначених спірних правовідносинах визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними є неналежним способом захисту своїх прав, а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Отже, позивач звертаючись до суду з вимогами про визнання раніше виданих свідоцтв про право на спадщину недійсними, не врахувала те, що відповідачі у спірних правовідносинах не позбавляються права на спадкування, але після вирішення питання про її вступ у спадщину їхні частки можуть бути зміненими, також позивачем не було доведено, що саме вона має право власності на вищевказаний будинок, а також ту обставину, які саме її права були порушені, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави для визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом у порядку спадкування. Поряд з цим, слід зазначити, що позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності за відповідачами кожній по ј частини житлового будинку за адресою:\~ [ADDRESS] , та визнання за позивачем права власності на 1/6 частину вищевказаного житлового будинку садибного типу\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами,\~є похідними\~вимогами від\~вимоги про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, у задоволенні якої суд відмовляє, тому за вказаних обставин відсутні підстави для їх задоволення. Згідно із вимог статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed