Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки Позивачка у листопаді 2021 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивує тим, що 28.09.2002 року нею був укладений шлюб з [PERSON] , який розірвано рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 12.07.2021 року. За час спільного проживання у шлюбі у 2005 році сторони за спільні кошти придбали будинок з господарськими будівлями та спорудами разом з земельною ділянкою. Будинок, на час покупки був у непридатному для проживання стані, оскільки був пошкоджений вибухом газового балону (попередніми власниками). У зв`язку з незадовільним станом будинку у квітні 2009 року будинок був розібраний та перебудований (в межах існуючого фундаменту) без збільшення площі. Позивачка з 2008 по 2010 рік отримувала виплати у зв`язку з народженням та доглядом за дитиною до досягнення 3-річного віку, в цілому у розмірі 50000 грн., більшу частина з цих коштів, було вкладено в купівлю будівельних матеріалів які були використані у квітні 2009 року для перебудови та оздоблення будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, за спільні кошти сторін придбано за довіреністю автомобіль марки DAEWOO, моделі Lanos D4MM550, тип ТЗ легковий седан-В, 2002 року випуску, кузов № [NUMBER] , вартість якого на момент придбання склала 3000 доларів США, які були передані власнику автомобіля. На час звернення до суду позивачка оцінює автомобіль в сумі 65250 грн. Право власності на автомобіль не зареєстровано за сторонами. Фактично автомобіль з моменту оформлення довіреності перебуває у володінні відповідача. Посилаючись на указані обставини, позивачка просить суд: 1) визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (рілля) та для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по [ADDRESS] ; 2) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та на земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (рілля), для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по [ADDRESS] ; 3) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, залишити за [PERSON] у користуванні автомобіль марки DAEWOO, моделі Lanos D4MM550, тип ТЗ легковий седан - В, 2002 року випуску, кузов (коляска) № [NUMBER] . Стислий виклад позиції відповідача [PERSON] письмовий відзив не подав, під час судового розгляду заперечив проти запропонованого позивачкою варіанту поділу спільного майна. Відповідач зазначив, що до складу спільної сумісної власності слід віднести житловий будинок по [ADDRESS] , який був придбаний та перебудований під час шлюбу, та земельні ділянки, на яких він розташований, по [ADDRESS] , які були приватизовані відповідачем під час шлюбу з позивачкою. Автомобіль марки DAEWOO моделі Lanos не належить сторонам на праві власності, перебуває у їх користуванні на підставі довіреності власника, тому не може бути предметом поділу. Посилаючись, на викладене, в порядку поділу належного сторонами нерухомого майна [PERSON] вважав, що кожен має право на Ѕ частину указаного майна, домовленості щодо виплати одним з подружжя іншому компенсації вартості частки сторони не досягли. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою суду від 09.12.2021 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з викликом осіб. Протокольною ухвалою суду від 12.01.2022 за клопотанням позивачки витребувано письмові докази. Ухвалою суду від 02.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У зв`язку із уведенням в Україні Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року воєнного стану та неможливістю здійснення правосуддя з об`єктивних причин під час воєнного стану судове засідання, яке було призначене на 02.03.2022 не відбулось. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 22.03.2022 № 13/0/9-22 змінено територіальну підсудність справ Тростянецького районного суду Сумської області на Гадяцький районний суд Полтавської області. З 26 травня 2022 року розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.05.2022 №32/0/9-22 відновлено територіальну підсудність судових справ Тростянецького районного суду Сумської області. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що сторони 28.09.2002 року зареєстрували шлюб, який рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 12.07.2021 року, що набрало законної сили 12.08.2021 року, був розірваний (а.с.13). Отже, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2002 року по 12.08.2021 року. За час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.11, 12). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори 29.08.2006 року, [PERSON] є власником житлового будинку загальною площею 17,7 кв.м. з будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці, що перебуває у власності Тростянецької міської ради. Право власності [PERSON] на указаний будинок зареєстровано 07.09.2006 року Комунальним підприємством «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації». З інвентарної справи на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] установлено, що у 2010 році сторонами справи було організовано будівництво нового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] загальною площею 55,1 кв.м. На підставі Акту готовності об`єкта до експлуатації від 29.07.20210, Сертифіката відповідності Інспекції ДАБІ у Сумській області № СМ 000254 від 03.08.2010 року, рішення виконкому Тростянецької міської ради від 31.08.2010 № 508 відповідач [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності на одноповерховий житловий будинок загальною площею 55,1 кв.м., у тому числі житловою площею 44,2 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Право власності відповідача [PERSON] на указане нерухоме майно на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 05.10.2010 було зареєстроване КП «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» 05.10.2010 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Крім того, у період шлюбу сторін справи відповідач 22.01.2015 отримав у Реєстраційній службі Тростянецького районного управління юстиції в Сумській області Свідоцтва про право власності № 32522015 та № 32521389 на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5925010100:00:019:0171 та площею 0,2272 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5925010100:00:019:0172 (а.с.49, 52-55). Право приватної власності [PERSON] на указані земельні ділянки на підставі Свідоцтв про право власності 32522015 та 32521389 було 22.01.2015 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, у період шлюбу сторін справи 29.04.2015 приватним нотаріусом Кушнір Л.Г. була посвідчена довіреність, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] представляти його інтереси пов`язаних з експлуатацією та відчуженням, обміном, орендою належного йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого Сумським ОРЕВ УДАІ 26.04.2002 року автомобілем марки DAEWOO, моделі Lanos D4MM550, тип ТЗ легковий седан - В, 2002 року випуску, кузов (коляска) № [NUMBER] , ідентифікатор № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований Сумським ОРЕВ УДАІ 26.04.2002 року (а.с.14, 15, 16). Указана довіреність була зареєстрована 29.04.2015 року у Єдиному реєстрі довіреностей приватним нотаріусом Кушнір Л.Г. і діє до 29.04.2025 року (а.с.15) На час розгляду судом справи автомобіль DAEWOO, моделі Lanos, з державним номером [NUMBER] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.14). Відповідно до розписки від 29.05.2015 за вказаний автомобіль [PERSON] передав [PERSON] 3000 тис. доларів США (а.с.16). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Ураховуючи дату набуття [PERSON] у власність спірного житлового будинку з господарськими спорудами (05.10.2010 року) та земельних ділянок (22.01.2015) права сторін спору на указане нерухоме майно визначається нормами СК України. Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України). Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Судом установлено, що [PERSON] спірний будинок та земельні ділянки набув у власність у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] . Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Сторони визнали, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки є об`єктом їх спільної сумісної власності, а тому за відсутності іншої домовленості між ними, їх частки при його поділі є рівними. Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною першою та другою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частина четверта та п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. [PERSON] не погодився ні на отримання від позивачки грошової компенсації, ні на стягнення з нього грошової компенсації належної позивачці частки у спірному нерухомому майні, не визнав заявлену [PERSON] ринкову вартість спірного житлового будинку та земельних ділянок. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання ідеальних часток подружжя у розмірі Ѕ за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] без її реального поділу із залишенням її у спільній частковій власності. Вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на все набуте під час шлюбу нерухоме майно є необґрунтованими, оскільки порушують права відповідача на отримання рівної частки спільного майна подружжя в результаті його поділу, яке передбачено статтею 70 СК України. Вимога позивачки про виділення відповідачу в порядку поділу їх спільного майна автомобіля DAEWOO, моделі Lanos, з державним номером [NUMBER] є також є необґрунтовано, оскільки автомобіль не є об`єктом права спільної сумісної власності зважаючи на такі мотиви. Вимогами статей 202, 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (у редакції на час посвідчення довіреності, виданої 06.05.2014 [PERSON] ), оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Сутність та правова природа загально цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15. Судом установлено, що відносно спірного автомобіля, марки DAEWOO, моделі Lanos D4MM550, реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований Сумським ОРЕВ УДАІ 26.04.2002 року між [PERSON] з одного боку та подружжям [PERSON] з іншого боку, не був оформлений договір купівлі-продажу, спірний автомобіль не був знятий з обліку в територіальному сервісному центрі за процедурою, встановленою Порядком, він залишався зареєстрованим за [PERSON] [PERSON] не було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Доводи позивачки про те, що факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля підтверджено розпискою та довіреністю, підлягають відхиленню, оскільки видача розписки та довіреності не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, якій видана така довіреність. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 536/378/15-ц (провадження № 61-772св18) та від 15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц (провадження № 61-4678св18). За таких обставин, позов [PERSON] в цій частині є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Відповідно до статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 620 грн., тобто 50 % від суми судового збору (1240 грн. 00 коп.) сплаченого нею при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial