Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог: 30.12.2021\~року позивач\~звернулась \~до суду\~з позовом,\~в якому\~просить:\~визнати незаконним\~та скасувати\~наказ №\~336-к\~від 20.12.2021\~р.\~Житомирського обласного\~центру зайнятості\~ щодо\~ відсторонення\~її від\~роботи провідного\~юрисконсульта юридичного\~відділу Житомирського\~міського центру\~зайнятості \~від роботи\~з 20.12.2021\~р.\~на час\~відсутності \~щеплення проти\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19\~без збереження\~заробітної плати;\~стягнути з\~Житомирського міського\~центру зайнятості\~середній заробіток\~за час\~вимушеного прогулу,\~починаючи з\~20.12.2021\~р.\~по \~день винесення\~судового рішення. В обґрунтування позову вказала, що з 02.03.2015 року працює на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Житомирського міського центру зайнятості. Наказом №336-к від 20.12.2021 р. Житомирського обласного центру зайнятості її відсторонено від роботи з 20.12.2021 року на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID 19 без збереження заробітної плати. Позивач вважає наказ незаконним, оскільки останній мотивований положеннями Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», натомість зазначеним законом щеплення від CОVID-19 не встановлене як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 вказаного закону є безпідставним. [PERSON] вказує, що наказ винесений на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення № 8 від 26.11.2021 р. із застосуванням норм закону, які в даному випадку застосуванню не підлягають, з грубим порушенням основних прав і свобод людини і громадянина, зазначених в Конституції України. Більше того, діючими законами не встановлено окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від CОVID-19. Зазначила, що під час винесення наказу Житомирським обласним центром зайнятості не дотримано вимоги законодавства, всупереч ч. 3 ст.\~32 КЗпП\~про зміну істотних умов праці, чим, на її думку, є відсторонення від роботи, її не було повідомлено за два місяці до відсторонення. [PERSON] вважає, що її безпідставно відсторонено від роботи та позбавлено права на отримання заробітної плати. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою судді\~від 04.01.2022\~року дану\~позовну заяву\~було залишено\~без руху. 27.01.2022 року позивач усунула недоліки, вказані в ухвалі суду від 04.01.2022 року. 27.01.2022 року позивач направила клопотання про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 31.01.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 31.01.2022 р. відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 06.05.2022 р. Житомирський обласний центр зайнятості подав до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. 06.05.2022 року Житомирський обласний центр зайнятості подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні за безпідставністю (а.с. 42-51). Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. У даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими. Зауважили, що наказ про відсторонення винесений на підставі вимог чинного законодавства, зокрема ч. 2\~ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»,\~ст. 46 КЗпП України,\~Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1235 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»,\~Наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 р. №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Ухвалою суду від 11.05.2022 р. продовжено відповідачу - Житомирському обласному центру зайнятості строк для подання відзиву на позовну заяву, який був встановлений ухвалою Богунського районного суду м.\~Житомира від 31.01.2022 року. Заяви по суті справи від співвідповідача Житомирського міського центру зайнятості не надходили. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження Судом встановлено, що відповідно до наказу Житомирського обласного центру зайнятості №48-к від 02.03.2015 року [PERSON] призначено на посаду провідного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу Житомирського міського центра зайнятості з 02.03.2015 року (а.с. 16). Згідно акту від 20.12.2021 р. [PERSON] відмовилась надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти CОVID-19 (а.с. 18). Наказом Житомирського обласного центру зайнятості №336-к від 20.12.2021 р. «Про відсторонення від роботи [PERSON] » позивач відсторонена від посади провідного юрисконсульта юридичного відділу з 20.12.2021 р. на час відсутності щеплення проти CОVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 17). Згідно наказу Житомирського обласного центру зайнятості №72-к від 14.03.2022 р. «Про зупинення дії наказів» у зв`язку із зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153 зупинено дію наказу № 336-к від 20.12.2021 р. про відсторонення позивача від посади до завершення воєнного стану в Україні, допущено [PERSON] до роботи з 15.03.2022 р. (а.с. 85). ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду Статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно \~до ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В силу\~\~ст. 129 Основного Закону України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. В\~\~ст. 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Щодо скасування наказу про відсторонення позивача від посади Відповідно до ст. 10 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких, зокрема, передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 р. № 2153, відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням". Згідно Переліку\~професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням,\~до вказаного\~переліку увійшли\~працівники центральних\~органів виконавчої\~влади та\~їх територіальних\~органів;\~місцевих державних\~адміністрацій та\~їх структурних\~підрозділів,\~закладів вищої,\~післядипломної,\~фахової передвищої,\~професійної (професійно-технічної)загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 р. №2153 затверджено "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" (в подальшому Перелік професій), який в свою чергу не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності, до повноважень якого, на переконання суду, не належить визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, оскільки зазначений директорат не є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Тобто, обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 р. № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням". Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Отже, з викладеного суд робить висновок, що з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими, не змінилось, а відтак, відсторонення працівника, посада якого входить до Переліку професій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 р. № 2153, є незаконним, оскільки саме до компетенції Міністерства охорони здоров`я України входить визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, який повинен встановлюватися центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує Міністерство охорони здоров`я самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції, що останнім зроблено не було. В частині 1 статті 13 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" для профілактичних щеплень застосовуються медичні імунобіологічні препарати вітчизняного та зарубіжного виробництва, зареєстровані в Україні в установленому законодавством порядку. Відповідно до п. 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 р. № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 р. № 551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, є незаконним. В позовній заяві позивач вказує, що вакцини від COVID-19 не пройшли повний цикл клінічних випробувань, що, на її думку, унеможливлює їх безпечне використання. Доказів зворотнього матеріали справи не містять. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Таким чином, відповідач, здійснюючи відсторонення позивача, повинен діяти відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Положення п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" зобов`язують підприємства, установи і організації усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Матеріали справи не містять доказів про те, що позивач був відсторонений від посади на підставі подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби. Посилання в оспорюваному наказі відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, зі змісту якої, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь-яким чином змінити процедуру відсторонення, визначену п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", ч. 2 ст. 27 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", оскільки дана постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання визначене законом. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 2\~\~ст. 113 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, а відтак п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. №1236 (із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021р. №1096) слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення необхідності дотримання закону, зокрема п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", яка і регулює процедуру такого відсторонення. В іншому випадку з метою правової визначеності та враховуючи принцип належного урядування Кабінет Міністрів України в даній постанові мав би зазначити про це. У рішенні\~Європейського суду\~з прав\~людини по\~справі «Рисовський\~проти України»\~(заява\~№ 29979/04),\~прийняте 20.10.2011\~року (набуло\~статусу остаточного\~20.01.2012\~року)\~зроблено висновок,\~що \~Державні\~органи повинні\~діяти вчасно\~та в\~належний і\~якомога послідовніший\~спосіб,\~у разі,\~коли йдеться\~про питання\~загального інтересу,\~зокрема,\~якщо справа\~впливає на\~такі основоположні\~права людини;\~на державні\~органи покладено\~обов`язок\~запровадити внутрішні\~процедури,\~які посилять\~прозорість і\~ясність їхніх\~дій,\~мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 р. був введений карантин, термін дії якого закінчився 28 лютого 2021 року, і в подальшому жодних постанов Кабінет Міністрів України, яким би встановлювався карантин на інший період, не приймав. Внесення змін до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 р. є неприйнятним з точки закону, оскільки Кабінет Міністрів України вправі, відповідно вимог ч. 1 ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", встановлювати та відміняти карантин, а повноважень продовжувати його дію, шляхом внесення змін до відповідних пунктів постанови, якою встановлювався карантин та визначався період його дії, не наділений. Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, суд вважає його безпідставним і таким, що підлягає скасуванню. Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час, Міністерство охорони здоров`я України не затверджувало на даний час переліку інфекцій, ухилення від щеплення яких може бути підставою для відсторонення від роботи, як і не затверджувало, що профілактичне щеплення проти COVID-19 є обов`язковим і включено до Календаря щеплень. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу №336-к від 20.12.2021 року про відсторонення її від роботи є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки відповідач не дотримався визначеної процедури, яка законодавчо врегульована, для відсторонення працівника від займаної посади. Суд звертає увагу, що зупинення дії наказу не свідчить про відсутність підстав для його скасування з огляду на те, що суд дійшов висновку, що підстави для його видачі були відсутні. Щодо доводів позивача про порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України, а саме: недотримання умови повідомлення про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Незважаючи на те, що перелік істотних умов праці не є вичерпним, проте, визначаючи умови праці істотними, слід мати на увазі, що такі умови стосуються безпосередньо виконуваної працівником роботи та характеризують саме трудовий процес. Натомість вакцинація не становить змін в організації виробництва і праці у розумінні ч. 3 ст. 32 КЗпП, а є лише умовою, за якої працівник допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Наслідки недотримання умов про вакцинацію у вигляді відсторонення від роботи відрізняються від наслідків незгоди із змінами істотних умов праці, якими є звільнення з посади. З огляду на викладене, доводи позивача про те, що відповідач не дотримався вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України не заслуговують на увагу. Водночас, вказані обставини не впливають на висновок суду про те, що видача наказу про відсторонення позивача була проведена з порушенням встановленої процедури. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за період відсторонення від посади Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має\~право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має\~право на достатній життєвий рівень для себе\~і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на державні органи влади покладений обов`язок держави утримуватися від втручання в права людини на мирне володіння своїм, до чого вконтексті вимог Конвенції належить і право на заробітну плату. У разі ж якщо таке втручання відбувається, воно має бути на підставі закону, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. На переконання суду, відсторонення працівника від роботи та позбавлення можливості отримувати заробітну плату, а відтак і будь-яких коштів на існування, не може бути законним та виправданим. Згідно роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У пункті 32 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку, зокрема, з незаконним відстороненням від роботи, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Згідно з п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За правилами п. 8 вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Зі змісту наказу Житомирського обласного центру зайнятості №72-к від 14.03.2022 р. вбачається, що [PERSON] з 15.03.2022 р. допущена до роботи, а відтак їй поновлено виплату заробітної плати на період воєнного стану. З урахуванням наведеного, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за період відсторонення від посади за період з 20.12.2021 р. по 14.03.2022 р.: грудень 2021 року - 9 робочих днів; січень 2022 року - 19 робочих днів; лютий 2022 року - 20 робочих днів, березень 2022 року 10 робочих днів. Загальна кількість робочих днів склала 58. З врахуванням\~викладеного,\~стягненню на\~користь позивача\~підлягає середній\~заробіток в\~розмірі 32990,40\~ грн.\~за 58\~ робочих\~днів,\~з моменту\~відсторонення позивача\~ 20.12.2021\~р.\~\~до моменту\~поновлення виплат\~15.03.2022\~р. \~(568,80 грн. х 58 робочих дні). Середньоденний заробіток розрахований згідно довідки, наданої Житомирським міським центром зайнятості щодо виплат заробітної плати [PERSON] за два місяці, які передували відстороненню, які склали за жовтень-листопад 2021 року 23889,72 грн. (а.с. 19). У зв`язку з чим, суд задовольняє позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку за період відсторонення від посади та до моменту фактичного поновлення виплати заробітної плати. V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів в рівних частинах на користь позивача по 908,00 грн. з кожного, які понесені зі сплати судового збору при зверненні до суду (а.с. 1, 28).

Outcome: approved