Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

02 вересня 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся з вказаним позовом, до Військової частини [NUMBER] ( далі - ВЧ) про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його прав військовою частиною як органом державної влади, викликаного її протиправною бездіяльністю, відновлених та установлених рішенням Миколаївського окружного адмінстративного суду від 28.10.2019 у справі № 400/2658/19 та від 08.08.2019 по справі № 400/1661/19 , в якому просив стягнути з відповідача 100 000 грн завданої моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з він проходив службу в ВЧ [NUMBER] з 07.10.2010 по 22.05.2019 , проте при звільненні ВЧ обмежила йогоу належних виплатах, зовкрема не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, що є невідємною соціальною гарантією як ветерана війни, та не випалчено індексацію грошового забезпечення за період 2016-2018 роки. Позивач зазначає, що систематичне порушення його прав відповідачем як органом державної влади , вкикликане її постійними протиправним діями й бездіяльністю, відновлених та установлених судовим рішенням, мали причинно -наслідковий зв`язок й негативний впоив та викликали у нього негативні емоції, які досягли рівня страждань та приниження, а відтак завдали йому моральної шкоди. Посилаючись на судову практику Верховного Суду, практику ЄСПЛ, просив про задоволення позову. 13 грудня 2021 року надійшов відзив на позов від відповідача , в якому просили відмовити у позові в повному обсязі. Зазначили, що жодних доказів щодо досягнення його негативних емоцій рівня страждань- позивачем не наведено, завдання такої шкоди вазаглі нічим не підтверджено, позивач лише апелює декларативними нормами права без наведення жодних конкретних обставин. Ухвалою судді Гуденко О.А, від 06.09.2021 року прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження. В судове засідання позивач не з`явився , надав суду заяву одночасно з подачею позову про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в останнє судове засідання не з`явився , про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи тривалий час перебування справи у суді, вимоги ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянуто справи за відсутності сторін, оскільки в справі достатньо доказів про права та взаємні обов`язки сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Рішенням від 28 жовтня 2019 р у справі № 400/2658/19 Миколаївського окружного адміністративного суду за адміністративним позовом [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про зобов`язання вчинити певні дії -позов задоволено. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.05.2019 року. Рішенням від 08 серпня 2019 р у справі № 400/1661/19 Миколаївського окружного адміністративного суду за адміністративним позовом [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії -позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та не випалти [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] провести [PERSON] нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. При цьому, позивач у своєму позові не посилається, чи виконано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду відповідчаем самостійно та в які строки, який розмір невиплачених коштів позивачеві був встановлений судом та відповідчем. Як вбачається з вказаного рішення суду , позивач з 07.10.2010 року по 22.05.2019 проходив військову службу у військовій частині [NUMBER]. Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 22.05.2019 № 131 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення . Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється. Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Так, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Тому, суд зазначив, що норми Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2018 рік. При цьому суд врахував правову позицію, висловнену у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, оскільки справа № 400/4646/19 є типовою справою, і суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/19. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, а в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені вказаним рішенням є преюдиційними для сторін по справі - що є протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період та непроведення індексації грошового забезпечення. Відповідно дост. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст.ст. 23 та 1167Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Діючим законодавством України не визначено будь-якої певної шкали для визначення розміру складових моральної шкоди (глибина моральних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого тощо). Не мається будь-якого їхнього еквіваленту у грошових одиницях. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Отже, суд, визначаючи розмір моральної шкоди, повинен виходити з власних оціночних понять щодо достатності та обґрунтованості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз. 2 ч. 3ст. 23 Цивільного кодексу України). Статтею 1173 Цивільного кодексу Українивизначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб постраждалої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди(див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Враховуючи, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду (КАС) від 29 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Оцінюючи фактичні обставини справи, а саме склад осіб ( військова частина та учасник бойових дій), тривалість порушення прав [PERSON] , характер виплати (компенсаційні виплати при звільненні ті індексація доходів), суд приходить до висновку , що діями відповідача йому завдано моральної шкоди, відшкодування якої є загальноприйнятою практикою Європейського Суду. Разом з тим, суд вважає необхідним додатково врахувати також і існування всеж таки на день звільнення позивача певної правової проблеми у визначенні наявності у такої категорії військовослужбовців права на такі виплати, що визначив і Верховний Суд, розглядаючи аналогічну справу як зразкову, але у 2019 році. Надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку, що відповідач, з вини якого позивачу несвоєчасно виплачена грошова компенсації та інші випалти, повинен відшкодувати завдану моральну шкоду, яка полягає в порушенні прав позивача, що призвело не лише до негативних емоції, а і до його додаткових зусиль при організації життя, після звільнення зі служби. Враховуючи конкретні обставини справи та дійсні причини затримки у виплаті коштів, відсутність надання позивачем будь-яких доказів щодо важкості та глиьини своїх душевних страждань та тяжкості завданих наслідків , а також те, що відповідач є відповідним структурним підрозділом системи Збройних сил України, які на час вирішення справи несуть основний тягар протидії військової агресії Російської Федерації проти України та героїчно захищають незалежність та територіальну цілісність нашої Держави, суд вважає розумним та справедливим визначити розмір компенсації моральної шкоди у 1000 грн, що є достатнім для розумного задоволення потреб позивача як потерпілої особи та є справедливою сатисфакцією. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial