Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що з 22.12.2016 року вона зареєстрована та постійно проживає у квартирі [ADDRESS] , яка на даний час перебуває у власності територіальної громади міста Запоріжжя. У вказаній квартирі вона була зареєстрована за згодою попереднього власника квартири, яким на той час був [PERSON] - її рідний брат, відповідно до договору довічного утримання. У вказаній квартирі вона також проживала раніше з 2011 року по 01.07.2015 рік. Крім того, у вказаній квартирі з 16.02.2015р. по 12.06.2016р. проживав разом з нею [PERSON] , вони вели спільне господарство. Під час тривалого проживання у вказаній квартирі, вона несе витрати на її утримання (здійснює всі належні та обов`язкові комунальні платежі), квартира є її єдиним житлом. Також зазначає, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. у справі ЄУН 337/5258/13-ц та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 30.04.2015р. [PERSON] вселено у вказану квартиру, проте бажання проживати у цій квартирі відповідач не виявив, жодних дій по вселенню у квартиру [PERSON] не вчиняє, до неї офіційно з цього питання не звертався. Він з 2011 року постійно проживає зі своєю бабусею, дружиною та дитиною у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , житлом забезпечений належним чином. Приблизно у грудні 2020 року - січні 2021 року він зареєстрував своє місце мешкання у квартирі де вона мешкає, однак з питань переїзду та проживання у квартирі до неї та її брата [PERSON] не звертався. При цьому ні вона, ні інші особи ніяких перешкод у проживанні у вказаній квартирі [PERSON] не чинили. Чисельні судові позови [PERSON] до неї та членів її сім`ї були пов`язані з виселенням мешканців квартири. Водночас, їй почали нараховувати додаткову оплату за житлово-комунальні послуги за відповідача, зокрема, за вивіз сміття, яку вона вимушена оплачувати самостійно, а [PERSON] зі свого боку від утримання житла ухиляється, за комунальні послуги не сплачує. Також через це вона не може оформити субсидію. Вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, більше шести місяців, відсутністю за місцем реєстрації, ухиленням від оплати комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення, наявністю іншого постійного місця проживання. Ухвалою суду від 24.09.2021р. за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 08.11.2021р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов зустрічний позов до [PERSON] , в якому він, після уточнення позовних вимог, просить вселити його у квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.11.2021р. відповідачу [PERSON] , за клопотанням представника - адвоката Фельського С.Л., поновлено строк на подання зустрічного позову, зустрічний позов прийнято до судового розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з 2011 року в судовому порядку захищає своє право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Так, 15.02.2011р. його дядько [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою та зняття його з реєстрації. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011р. такий позов було задоволено. Після цього [PERSON] було приватизовано квартиру, а 16.06.2011р. він її продав [PERSON] , який, в свою чергу, 02.09.2011р. продав її [PERSON] та [PERSON] [PERSON] неодноразово звертався до суду для захисту своїх житлових прав, в результаті рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2012р. приватизацію вищевказаної квартири визнано незаконною та скасовано свідоцтво про право власності на житло, яке було зареєстровано на [PERSON] . Далі, рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 18.06.2013р. визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Після цього, [PERSON] подав до суду позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ТОВ ЗМБТІ про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, вселення та скасування реєстрації права власності, у задоволенні якого рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.01.2014р. йому було відмовлено. Проте, 03.04.2014р. Апеляційним судом Запорізької області рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.01.2014р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким його позов було задоволено. 20.02.2015р. рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя у справі №337/5258/13-ц вирішено вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS] , цим же рішенням витребувано з незаконного володіння [PERSON] , [PERSON] та передано Запорізькій міській раді вищевказану квартиру, скасовано реєстрацію права власності [PERSON] , [PERSON] на цю квартиру. 30.04.2015р. Апеляційним судом Запорізької області ухвалено рішення про виселення [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Проте, під час виконання вказаного судового рішення було з`ясовано, що у зазначеній квартирі мешкає [PERSON] , який зареєструвався в ній навмисно у жовтні 2012 року, у той час, коли судами розглядались судові справи з приводу даної квартири. У зв`язку з цим [PERSON] звернувся до суду з новим позовом та рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2015р., яке набрало законної сили 18.11.2015р., [PERSON] виселено зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Водночас, під час апеляційного оскарження вказаного рішення суду, [PERSON] до своєї апеляційної скарги додав договори довічного утримання, які він уклав з [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких він мав право мешкати у зазначеній квартирі. У зв`язку з цим [PERSON] звернувся до суду з новим позовом та рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 12.12.2018р., яке набрало законної сили 23.07.2019р., вищевказані договори довічного утримання визнано недійсними. В подальшому, 24.07.2019р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист на виселення [PERSON] , але виконання вказаного рішення відбулось лише 16.06.2021р. Водночас, прибувши до квартири з виконавцем та працівником поліції [PERSON] виявив, що там мешкає [PERSON] , яка у квартиру його фактично не пустила, а працівник поліції повідомив, що рішення про вселення [PERSON] до помешкання немає. Таким чином [PERSON] намагався вселитися у квартиру [ADDRESS] , але через конфлікт, який відбувся з [PERSON] , створення нею перешкод у користуванні житлом, йому це зробити не вдалось, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з зустрічним позовом. 06.12.2021р. до суду від позивачки за первісним позовом [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов [PERSON] , в якому зазначено, що [PERSON] втратив право користування спірним житловим помешканням, оскільки квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Запоріжжя, а [PERSON] рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 30.04.2015р. вже було вселено у спірне помешкання, однак він у квартирі проживати не розпочав та не мешкає у спірній квартирі понад 6 місяців, має інше постійне місце мешкання. Отже, відповідач втратив право користування квартирою і не може бути у неї вселений. Також вказує, що 16.06.2021р. [PERSON] як стягувач у виконавчому провадженні №58304642, яке було відкрито з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24.01.2019р. Хортицьким районним судом м.Запоріжжя по цивільній справі №337/2943/18 про виселення [PERSON] , вільно зайшов у спірну квартиру та перебував в ній деякий час, але ніяких речей з собою не мав, після чого самостійно, добровільно вийшов з квартири та покинув місце проведення виконавчих дій. Крім того вказує на те, що [PERSON] з 2016р. по 2021р. (у тому числі 16.06.2021р.) до національної поліції з заявами щодо перешкоджання вселенню чи користуванню спірною квартирою з боку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших осіб не звертався. Отже, його твердження про чинення йому перешкод у користуванні квартирою ніякими належними та допустимими доказами не підтверджено, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічного позову просить відмовити. 08.12.2021р. ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито справа, призначена до судового розгляду. Ухвалою суду від 20.01.2022р. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки [PERSON] - адвоката Писаренко С.Ю. про поновлення строку на подання додаткових доказів. Ухвалою суду від 19.05.2022р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки [PERSON] - адвоката Писаренко С.Ю. про закриття провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] . В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Писаренко С.Ю. позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та з тих же підстав заперечили проти задоволення зустрічного позову. Позивачка [PERSON] додатково пояснила, що взагалі вона бачила [PERSON] лише один раз, приблизно у травні 2021 року. У спірній квартирі він не проживає тривалий час, у нього є інше помешкання, він мешкає у своєї бабусі разом з дружиною та дитиною, тобто житлом забезпечений. Вона іншого житла не має, набула спірне житло добросовісно, відповідача вона житла не позбавляла. Наразі вона має намір продати вказану квартиру та купити себе інше помешкання. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги за позовом [PERSON] не визнав, підтримав в повному обсязі зустрічні позовні вимоги про його вселення до спірної квартири з підстав, викладених у зустрічному позові. Крім того, відповідач [PERSON] , будучи допитаний в судовому засіданні за правилами допиту свідка, пояснив, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , він зареєстрований, але тривалий час не проживає з поважних причин, а саме через чисельні перешкоди, які чиняться йому, зокрема зі сторони позивачки. Так, з народження він разом з матір`ю мешкав у спірній квартирі. У 1997 році його мати померла, у зв`язку з чим він став мешкати у сусідньому будинку у квартирі батька з бабусею, а в спірній квартирі залишився проживати його дід [PERSON] та брат матері - його дядько [PERSON] . Коли йому було 16 або 17 років його дядько [PERSON] повідомив йому, що він його виписав, проте він не повірив, але коли прийшов до військового комісаріату, дізнався що виписаний у 2011 році зі спірної квартири, і з цього часу почались чисельні судові процеси, оскільки дядько встиг продати квартиру. Свого житла він не має, на даний час житло орендує. Він неодноразово приходив у спірну квартиру, дзвонив у двері, але йому не відкривають. Після ухвалення судових рішень на його користь, він у 2015 році прийшов до квартири з наміром там мешкати, але дізнався що там мешкає раніше невідомий йому [PERSON] , у зв`язку з чим знов був вимушений звертатись до суду з позовом про виселення [PERSON] . В подальшому, влітку 2021 року він разом з державним виконавцем та працівником поліції приходив до вказаної квартири для виселення останнього, двері відкрила [PERSON] , він зайшов до квартири з наміром зайняти житлове приміщення у квартирі, мав намір змінити замки, але через конфлікт, який відбувся з [PERSON] , яка не дозволила цього зробити, покинув приміщення. Після оголошення перерви в судовому засіданні відповідач [PERSON] в наступне судове засідання не прибув, у зв`язку з чим суд проводив подальший судовий розгляд у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Фельський С.Л. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просив задовольнити зустрічний позов [PERSON] з підстав, викладених у зустрічному позові. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» («Кривіцька і Кривіцький проти України» KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Ст.47 Конституції України та ст.1, 9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що на підставі ордеру №7443 від 21.12.1979 року [PERSON] була надана у користування квартира [ADDRESS] на сім`ю з чотирьох чоловік: її, чоловіка - [PERSON] та дітей [PERSON] та [PERSON] [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] який був зареєстрований у цій квартирі та проживав у ній разом з матір`ю, яка загинула у ДТП 06.09.1997р. Розпорядженням голови Хортицької районної адміністрації № 378 від 08.02.2000р. над [PERSON] була встановлена опіка, опікуном призначена [PERSON] та цим же розпорядженням за ним було закріплено частину житлового приміщення у квартирі [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] виповнилося вісімнадцять років, але 15.01.2011р. [PERSON] звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2011р. позов [PERSON] задоволено. [PERSON] визнаний таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язано ВГІРФО Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій зняти [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. 23.05.2011р. розпорядженням голови районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради №130р, заява [PERSON] про приватизацію квартири задоволена та прийнято рішення про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] . На підставі вказаного розпорядження 23.05.2011р. видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] серії [NUMBER] , яким районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району посвідчила, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] в порядку приватизації. 16.06.2011р. [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] , який в свою чергу, 02.09.2011р. продав її [PERSON] та [PERSON] 21.09.2011р. ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя, за заявою [PERSON] , заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2011р. скасовано, а рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011р. у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.01.2012р. вказане рішення залишено без змін. Крім того, 06.12.2011р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом зняття [PERSON] з реєстрації, але рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.01.2012р. у задоволенні такого позову було відмовлено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.04.2012р. У зв`язку з тим, що приватизація спірної квартири була вчинена з порушенням прав [PERSON] , рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2012р. приватизація квартири [ADDRESS] та свідоцтво про право власності № [NUMBER] серії [NUMBER] від 23.05.2011р., видане [PERSON] , визнані недійсними. Даними судовими рішеннями встановлено, що [PERSON] під час подання позовної заяви проти [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, навмисно приховав від суду адресу проживання [PERSON] , з метою отримання судового рішення про втрату права користування [PERSON] цією квартирою та подальшу її приватизацію лише на своє ім`я. Відповідно [PERSON] не мав права відчужувати спірну квартиру[PERSON] , останній в свою чергу - [PERSON] та [PERSON] . Усі вищевказані обставини встановлені рішеннями Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. та Апеляційного суду Запорізької області від 30.04.2015р. у справі ЄУН 337/5258/13-ц (арк.12-28), тому на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Також судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013р. визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] . Також встановлено, що 20.02.2015р. рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 337/5258/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «ЗМБТІ», третя особа - територіальна громада Запорізької міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання недійсним реєстрації права власності на нерухоме майно, виселення та вселення, позовом третьої особи - територіальної громади Запорізької міської ради до [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «ЗМБТІ» про витребування квартири з незаконного володіння, визнання недійсної реєстрації права власності на квартиру, виселення та зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Запорізької міської ради, третя особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання добросовісними набувачами квартири, вирішено: вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; витребувано з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] та передано Запорізькій міській раді нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] ; скасовано реєстрацію права власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] ; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено (арк.12-20). 30.04.2015р. у вказаній справі Апеляційним судом Запорізької області винесено нове рішення яким [PERSON] та [PERSON] вирішено виселити з квартири [ADDRESS] , у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру відмовлено. В інший частині рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. залишено без змін (арк.21-28). Згідно з постановою державного виконавця Хортицького ВДВС Запорізького МУЮ від 01.07.2015р., виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №337/5258/13-ц про виселення [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] закінчено, боржника виселено з квартири (арк.29). Виконавчі провадження №48998183, №48677450 з примусового виконання виконавчих листів №2/337/27/15 про вселення [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] , які перебували на виконанні Хортицького ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, боржниками у яких є [PERSON] , [PERSON] , 17.12.2015р. та 04.12.2015р. (відповідно) закриті у зв`язку з фактичним виконанням рішення (арк.155-158). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] було подано позов до суду про виселення та зняття з реєстрації [PERSON] і рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2015р. позов було задоволено частково, а саме, виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2015р. вказане рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя залишено без змін. Вказані обставини встановленні заочним рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2018р. у справі ЄУН 337/2943/18. Крім того, заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2018р. у справі ЄУН 337/2943/18, задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано недійсними договори довічного утримання укладені 16.02.2015р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., зареєстрованим в реєстрі за № 193 та № 195 в частині передачі у власність [PERSON] квартири розташованої за адресою [ADDRESS] . Виселено [PERSON] з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення (арк.82-83). Згідно з актом державного виконавця Хортицького ВДВС у м.Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 16.06.2021р., в межах виконавчого провадження під час виконання рішення про виселення [PERSON] , встановлено, що боржник [PERSON] з квартири за адресою [ADDRESS] виїхав 11.06.2021р. Вказаний акт складено за участі понятих [PERSON] , [PERSON] , в присутності стягувача [PERSON] , а також [PERSON] , адвоката Писаренко С.Ю., ДОП СП ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Дейнега О.О. (арк.81). Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] (9-11, 64-65). Фактично у вказаній квартирі проживає позивачка [PERSON] , яка 22.12.2016р. зареєструвалася у квартирі після попереднього виселення, а відповідач [PERSON] у квартирі не проживає з 1997 року. Вказані обставини визнаються сторонами. 01.07.2021р. представник [PERSON] - адвокат Фельський С.Л. звернувся до суду з заявою, в якій просив на виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області, ухваленого у справі №337/5258/13-ц повторно виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , оскільки станом на 16.06.2021р. остання проживає самовільно у вказаному житловому приміщенні. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 15.11.2021р. у задоволенні вказаної заяви відмовлено (арк.164-167). За клопотанням сторін під час судового розгляду були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] пояснила, що у червні 2021 року вона працювала державним виконавцем Хортицького ВДВС у м.Запоріжжі і у неї на виконанні перебувало виконавче провадження про виселення [PERSON] з квартири. Вона разом з працівником поліції, стягувачем [PERSON] та понятими прибули до спірної квартири, де була [PERSON] зі своїми представниками. У квартирі [PERSON] не було. [PERSON] зайшов у квартиру, оглянув її, після чого було складено акт про виконання рішення. [PERSON] переконався, що [PERSON] у квартирі немає та спитав, чи може він вселитись у квартиру, на що йому було роз`яснено примусовий порядок вселення, після чого він вийшов з квартири. Разом з ним були інші особи, які хотіли змінити замки на вхідній двері і щоб [PERSON] залишився у квартирі. На той час у квартирі мешкала [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона мешкає у сусідній квартирі з [PERSON] , а саме у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] у квартирі [PERSON] ніколи не мешкав. До [PERSON] у квартирі мешкав дядя [PERSON] - [PERSON] , який після смерті його батьків став власником квартири, після чого її продав. З 2011 року по теперішній час у квартирі мешкає [PERSON] з чоловіком, деякий час мешкав її рідний брат - [PERSON] . [PERSON] мешкав весь час у своєї бабусі у сусідньому будинку. У червні 2021 року вона була запрошена в якості понятого під час виселення [PERSON] державним виконавцем. [PERSON] прийшов на це виселення зі своїм дядею, батьком та слюсарем, який хотів змінити у дверях квартири замки. [PERSON] зайшов до квартири, оглянув її, впевнився що у помешканні немає [PERSON] , після чого вийшов. Він був без речей. [PERSON] не заперечувала, щоб [PERSON] залишився, проте ключів йому не віддала. Ключі від квартири просив дядько [PERSON] для того щоб його туди вселити. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідача [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що після смерті матері [PERSON] , він став проживати у його квартирі разом з ним та бабусею [PERSON] . В цей час, його дядько [PERSON] незаконно виписав його та продав квартиру. Свого помешкання син не має, мешкає разом з дружиною та малолітньою донькою, 2020 року народження, в орендованій квартирі. Свідок [PERSON] , який є дядьком відповідача [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що на протязі 10 років тривають суди з приводу квартири [ADDRESS] . Спірна квартира з початку була у користуванні родини [PERSON] . В ній мешкали батьки матері [PERSON] та також він з матір`ю. Потім мати [PERSON] померла, батько - опинився в тюрмі, тому він був переданий на виховання бабусі. В подальшому [PERSON] намагався вселитися у квартиру, було ухвалено відповідне судове рішення, його формально було вселено у квартиру, але фактично [PERSON] його у квартиру не пускає. При цьому з 2015 року [PERSON] не має права мешкати у спірній квартирі, оскільки [PERSON] зняв її з реєстрації, але вона знову зареєструвалась. У 2021 році він разом з [PERSON] , а також з його батьком, приїхали на машині з речами [PERSON] до спірної квартири, щоб відповідач вселився у квартиру після виселення [PERSON] . При цьому був дільничний інспектор, державний виконавець, [PERSON] та її адвокат. [PERSON] виселили, але [PERSON] жити в квартиру не пустили, речі занести до квартири не дали. [PERSON] разом з дружиною та дитиною орендують житло. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що батько відповідача - [PERSON] попросив його в 2021 році на вхідних дверях у квартирі сина змінити замки. Коли вони прийшли до квартири, там були представники державної виконавчої служби, дільничний та сусідка. Відповідач [PERSON] попросив його вселити у квартиру, проте йому відмовили, пояснивши що він ніхто. [PERSON] показував, що він зареєстрований у квартирі, пояснював, що хоче вселитися та змінити замки, проте дільничний та господарка квартири його не пустили. З`ясувавши всебічно, повно, об`єктивно та неупереджено обставини даної справи, оцінивши надані суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про незаконність, безпідставність та недоведеність позовних вимог [PERSON] та законність, обґрунтованість та доведеність зустрічних позовних вимог [PERSON] . Так, при вирішенні справи судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування відповідачем [PERSON] , який не є та ніколи не був членом сім`ї позивачки [PERSON] , квартирою [ADDRESS] , яка на даний час перебуває у комунальній власності, належить територіальній громаді м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Позивачка [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] , місце проживання якого зареєстровано у вказаній квартирі, тривалий час, зокрема, більше шести місяців, не проживає у квартирі без поважних причин, житло не утримує, комунальні платежі не сплачує, має інше постійне місце проживання, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Водночас, відповідач [PERSON] стверджує, що на протязі тривалого часу, він намагається вселитися у спірне помешкання, у якому мешкав раніше у непоноілтньому віці та в якому наразі зареєстрований, проте через різні перешкоди, які йому чиняться тривалий час, в тому числі зі сторони позивачки, він цього зробити не може. Виходячи із характеру та суті спірних правовідносин, суд вважає, що при вирішенні спору в частині визнання особи такою, що втратила право користування, підлягають застосуванню норми Житлового кодексу Української РСР, оскільки спірна квартира, що визнається сторонами, не є їх власністю, а є комунальною власністю, належить територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Тлумачення статей 71, 72 ЖК УРСР дозволяє зробити висновок, що для висновку, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідна наявність двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду: від 24.10.2018р. в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22.11.2018р. у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26.02.2020р. у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18.03.2020р. у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 25.08.2020р. у справі № 569/12832/16-ц (провадження № 61-8622св19), від 22.12.2021р. у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 19.01.2022р. у справі № 344/9319/19 (провадження № 61-16066св21). У постанові Верховного Суду від 09.12.2020р. у справі № 209/2642/18 викладено, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У зв`язку з цим з`ясуванню та доказуванню при вирішенні даної справи підлягають такі обставини, як факт проживання (не проживання) відповідача в спірному помешканні, причини та період не проживання, наявність (відсутність) перешкод з боку позивачки. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] раніше належала на праві користування родині [PERSON] і відповідач [PERSON] , будучі неповнолітнім, мешкав у цьому помешканні як член сім`ї зі своєю матір`ю [PERSON] , був зареєстрований за вказаною адресою. Тобто він набув право користування цим житлом на законних підставах. Вказане житло [PERSON] залишив у неповнолітньому віці та не з власної волі. Після досягнення повноліття мешкати в квартирі не мав можливості, оскільки з`ясувалось, що на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, він був визнаний таким, що втратив право користування спірним помешкання та знятий з реєстрації, після чого квартира була незаконно приватизована [PERSON] , відчужена ним [PERSON] , останній продав її [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з цим відповідач [PERSON] був вимушений неодноразово звертатись до суду із різними позовами, зокрема про визнання приватизації та договорів купівлі-продажу недійсним тощо. Зокрема, судами було прийнято багато рішень, в тому числі про вселення у квартиру [PERSON] , виселення [PERSON] , [PERSON] . Проте, після цього з`ясувалось, що у спірному помешканні став проживати [PERSON] , який уклав з [PERSON] та [PERSON] договори довічного утримання, які в подальшому також були визнані недійсними в судовому порядку за позовом [PERSON] , а [PERSON] виселений з квартири. Під час виселення [PERSON] з`ясувалось, що у квартиру знову вселилась та мешкає до теперішнього часу [PERSON] . Відповідач [PERSON] підтвердив, що він не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з часу загибелі його матері, тобто з 1997 року по теперішній час, проте у квартирі зареєстрований та бажає в ній мешкати. Вільно потрапити до спірної квартири та мешкати там він увесь цей час не може, у зв`язку з чим вимушений був звертатися за захистом своїх прав у суди. Наразі [PERSON] перешкоджає йому потрапити до квартири, сама проживає у квартирі, ключі від квартири не надає, між ними тривалий час існує конфлікт. Отже, вирішуючи справу суд прийшов до висновку, що позивачка [PERSON] та її представник належними та допустимими доказами не довели відсутності [PERSON] у спірному жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Сам факт його непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин. Відсутність [PERSON] у спірному житловому приміщенні, на думку суду, викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, яка склалась після його незаконного зняття з реєстрації за адресою вказаної квартири, незаконною приватизацією та відчуженням квартири, необхідністю неодноразового звернення до судів із позовами про захист своїх житлових прав, у тому числі до [PERSON] . Суд враховує, що відповідач [PERSON] ніколи не втрачав інтерес до спірної квартири і мав намір проживати в ній, з цією метою неодноразово звертався із різними позовами до суду, приходив за вказаною адресою, проте позивачка продовжує чинити відповідачу перешкоди у доступі до спірної квартири. Вищевказаних обставин позивачка [PERSON] та її представник належними та допустимими доказами не спростовували, навпаки позивачка [PERSON] в судовому засіданні стверджувала, що відповідач жодних прав на квартиру не має, а вона є добросовісним набувачем квартири та має намір продати вказану квартиру. Самостійне утримання позивачкою спірної квартири не є достатньою підставою для позбавлення [PERSON] права користування житлом. Позивачка не позбавлена можливості компенсувати свої витрати у передбаченому законом порядку. Доказів набуття відповідачем права користування або права власності іншим житлом матеріали справи не містять. За таких обставин, суд вважає, що підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] , відсутні. При вирішенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про вселення у квартиру суд, виходячи з конкретних обставин даної справи, прийшов до висновку про перешкоджання позивачкою [PERSON] відповідачу [PERSON] у вільному користуванні спірним житлом, що порушує його право на житло, гарантоване міжнародними договорами та законодавством України, за захистом якого він звернувся до суду. Обраний ним спосіб захисту порушеного права шляхом вселення передбачений діючим законодавством і відповідає характеру та суті спірних правовідносин, тому зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги доводи позивачки [PERSON] та її представника про те, що після виселення [PERSON] , відповідачу [PERSON] було надано повний доступ до спірного жилого приміщення, проте він добровільно та самостійно покинув його та заселятись не побажав. [PERSON] жодних перешкод йому вселитись у квартиру та мешкати там не чинила. Суд вважає такі доводи безпідставними та суперечливими з огляду на характер тривалих конфліктних взаємовідносин між сторонами та спростовуються позицією позивачки [PERSON] , яку вона обрала під час розгляду справи про те, що [PERSON] втратив право мешкати у спірному жилому приміщенні, зокрема з 2016 року. З цих же підстав суд не приймає до уваги пояснення свідка [PERSON] в частині, що [PERSON] не заперечувала, щоб [PERSON] залишився у квартирі мешкати. В судовому засіданні також встановлено, що під час виконання судового рішення про виселення [PERSON] , [PERSON] цікавився у державного виконавця Дружко А.І. про можливість вселення у квартиру, а свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] прийшов на виселення [PERSON] саме з метою вселитися у квартиру, проте не зміг цього зробити через перешкоди зі сторони [PERSON] та конфліктні відносини з приводу квартири. Також суд не приймає до уваги доводи представника позивачки про те, що відповідач, починаючи з 2016 року та до теперішнього часу, не звертався до правоохоронних органів з наявності у нього перешкод з приводу користування помешканням, вселення в квартиру, оскільки відсутність таких звернень не впливає на вирішення даної справи. У випадку порушення прав, свобод та інтересів особа може безпосередньо звернутися до суду за захистом, що в даному випадку і було здійснено відповідачем шляхом подання зустрічного позову. Крім того, факт звернення відповідача до суду з вказаним зустрічним позовом, а також з багатьма іншими позовними вимогами з приводу спірного помешкання, підтверджує те, що він ніколи не втрачав інтерес до проживання в спірній квартирі та бажає там мешкати. При вирішенні спору суд також вважає необхідним враховувати й загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги співмірність заявлених позовних вимог, їх обґрунтованість, виходячи з принципів моральності, справедливості, розумності, суд вважає необхідним вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користуванні у вказаній квартирі, суд не знаходить. На підставі викладеного у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, зустрічні позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з позивачки [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягає стягненню сплачений ним при зверненні до суду із зустрічним позовом судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved