Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борисова Вікторія Анатоліївна, про визнання права власності. Позовні вимоги мотивувала тим, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . Позивач по справі фактично прийняла спадщину, та 27 жовтня 2021 року звернулася до приватного нотаріуса Борисової В.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що складається з відповідної частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що залишилося після смерті її чоловіка [PERSON] . 27 жовтня 2021 року позивач отримала від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на спадкове майно - частину квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що не можливо визначити спадкову масу. Квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного на Київській універсальній біржі 11 лютого 1997 року за реєстраційним № С4489/1108 та зареєстрованого Київським міським БТІ 17 лютого 1997 року в реєстровій книзі № 3935 належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, частка кожного з власників не визначена. Також просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] 25 січня 2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просив суд ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу у відсутність представника КМР. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача надіслала до суду заяву в якій просила розгляд справи здійснювати у їх відсутність. На позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. В поданому відзиві просили розгляд справи здійснювати у відсутність їхнього представника. Третя особа в судове засідання не з`явилась. Надіслала до сулу заяву про слухання справи у її відсутність. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Витребувано у приватного нотаріуса КМНО Борисової Вікторії Анатоліївни належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . 20 січня 2022 року на адресу суду від приватного нотаріуса Борисової В.А. на виконання ухвали суду від 23 грудня 2021 року надійшли матеріали спадкової справи відносно майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 13808 (а.с. 6). Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно у вигляді частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Заповіту [PERSON] не залишив, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 1-2021. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14 грудня 1988 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Також, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] народилась [PERSON] , батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє дошлюбне прізвище на « [PERSON] ». Що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04 вересня 2015 року. Таким чином, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , а також його донька [PERSON] . Натомість, як вбачається із матеріалів спадкової справи, донька померлого [PERSON] 26 січня 2021 року подала до приватного нотаріуса Борисової В.А. заяву в якій відмовилась від прийнятят спадщини після смерті свого батька [PERSON] на користь дружини померлого, її матері - [PERSON] . Отже, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] . Судом встановлено, що позивач проживала та була зареєстрована за однією адресою із померлим - [ADDRESS] , то вона вважається такою, що прийняла спадщину в силу положень ч. 2 ст. 1268 ЦК України. 27 жовтня 2021 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Борисової С.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказаного приватного нотаріуса від 27 жовтня 2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно: частину квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що не можливо визначити спадкову масу. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 11 лютого 1997 року, [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] та в подальшому право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ними двома. Договір про визначення часток квартири між співвласниками не укладався, враховуючи вищезазначені факти, встановити розмір часток у співвласників нерухомого майна неможливо. Так, позивач просить визначити 1/2 частку померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 364 ЦК України договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 89 ЗК України встановлено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, для поділу часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності за домовленістю співвласників або виділ частки такого майна, необхідне укладання договору у письмовій формі про такий поділ чи виділ з обов`язковим нотаріальним посвідченням такого договору, як того вимагають норми ст. ст. 364, 370, 372 ЦК України. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Виходячи з того, що за життя спадкодавець [PERSON] не укладав з іншими співвласниками письмовий договір щодо поділу часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності або виділ частки такого майна, частки співвласників спірної земельної ділянки, є рівними. Відповідно до п. 3.4. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого ( П.І. Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила - 1/2". За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вище зазначене, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що частка померлого [PERSON] , у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] складала - 1/2 частку. Крім того, позивач просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , на що суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. А тому, виходячи з вище зазначеного, суд вважає, що позивач має право на визнання за нею права власності на спірне майно за законом. Оскільки, за життя [PERSON] не було вирішено питання про поділ чи виділ частки квартири належної йому та іншому співвласнику на праві спільної сумісної власності, а суд прийшов до висновку, що його частка у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, складала - 1/2 частку, отже, до [PERSON] , яка є спадкоємцем після померлого [PERSON] , переходить право власності, яке мав спадкодавець на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З аналізу зазначеної правової норми випливає, що позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам частини другої статті 16 ЦК. З огляду на вищенаведене, суд вважає позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved