Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей із батьком. В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач з 14 вересня 2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народились донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Однак, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені. Шлюб фактично розпався, причина розпаду протилежні погляди на сімейне життя, втрата почуття любові та взаємоповаги, шлюб існує формально. Позивач вважає, що місце проживання дітей необхідно визначити з ним, оскільки відповідач, має намір переїхати на тимчасове місце проживання до Італії, з метою подальшого працевлаштування та планує здійснити переїзд разом із дітьми. На даний час відповідач не має змоги знати де саме вони будуть проживати у вказаній країні, яку саме роботу їй вдасться відшукати, та який час у неї буде забирати робота. У зв`язку із зазначеними обставинами позивач заперечує щодо переїзду дітей, оскільки сталих умов для комфортного проживання дітей у разі переїзду відповідач наразі створити не має змоги. Позивач вказав, що забезпечений житлом та роботою. Зазначив, що наміру чинити перешкод у спілкуванні дітей з матір`ю немає. Посилаючись на викладене, позивач звернувся до суду із позовом та просить шлюб розірвати, визначити місце проживання дітей разом із ним. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року у справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позов визнала у повному обсязі. Не заперечувала проти розірвання шлюбу із позивачем та визначення місця проживання їх спільних дітей з батьком. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, заяв про відкладення судового засідання або розгляд справи за його відсутності суду подано не було. Враховуючи визнання позову відповідачем, суд, відповідно до правил ч. 3 ст. 200 ЦПК України визнав за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалите рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 14 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис № 1582. В період шлюбу у сторін [INFO] народились донька [PERSON] та син [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Позивач вказує, що між сторонами шлюбно-сімейні стосунки не підтримуються, вони проживають окремо, спільне господарство та спір про майно відсутні. На час розгляду справи діти проживають разом із матір`ю. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України). Згідно із ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, а тому позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу є обґрунтований та законний, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей разом із позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що спільні діти позивача і відповідача [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом із матір`ю - позивачкою у справі, проте остання має намір переїхати на тимчасове місце проживання з метою подальшого працевлаштування за межі України. Зазначені обставини відповідачем підтверджені у підготовчому судовому засіданні. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 3 ст. 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що позивач позитивно характеризується, має стабільний дохід, забезпечений придатним для нормального виховання та розвитку малолітніх [PERSON] та [PERSON] , бажає визначити місце проживання дітей з собою. Таке ж бажання виявив і відповідач, який в підготовчому судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі. Враховуючи думку учасників справи, з метою забезпечення найкращих інтересів дітей, суд проходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки таке рішення не суперечитиме найвищим інтересам дітей. З огляду на встановлені у справі обставини, враховуючи інтереси дітей, їх вік, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей з батьком підлягають задоволенню.

Outcome: approved