Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 24.12.2021 [PERSON] звернувся до Малинського районного суду з позовною заявою в обґрунтування якої зазначив, що з 15 січня 1994 року перебував в шлюбі з відповідачем. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2017 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторони за спільні кошти придбали житловий будинок в [ADDRESS] . Покупцем за договором купівлі-продажу від 03 червня 2006 року є [PERSON] . Окрім цього, в період шлюбу відповідно до рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2006 року за відповідачем зареєстровано право власності на нежиле приміщення , що знаходиться в [ADDRESS] . На початку 2021 року позивач звернувся до відповідача з прохання поділити спільне майно нерухоме майно. Однак, [PERSON] категорично заперечила належність йому вказаного майна. Враховуючи, що будинок та нежиле приміщення придбані в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, позивач вимогами позовної заяви просить визнати за ним та за відповідачем право власності на Ѕ частку будинку та Ѕ частку нерухомого майна кожному. Представник відповідача [PERSON] адвокат Горбаченко М.О., яка діє на підставі ордеру серії АІ №1191835, 17.01.2022 подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначила, що відповідач заперечує факт укладення 03 червня 2006 року договір купівлі-продажу житлового будинку. В 2006 році сторони нічого спільно не купували. Відповідачем не надано договору на підтвердження даного твердження. Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення суду 03.11.2017. Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність [PERSON] закінчилася 03 листопада 2020 року. Жодного належного аргументу стосовно пропуску позовної давності звернення до суду з даним позовом позивач не навів. Суд має право застосувати наслідки спливу позовної давності, якщо про це просить відповідач. А тому, представник [PERSON] вимогами відзиву просить відмовити в задоволенні позову повністю, застосувавши ч. 4 ст. 267 ЦК України. Окрім цього, адвокатом Горбаченко М.О. 17.01.2022 подано до суду заяву про застосування строку позовної давності щодо цивільної справи №283/3259/21. Згідно відповіді на відзив позивача [PERSON] , поданого до суду 18.01.2022, зазначено, що аргументи відповідача жодним чином не спростовують заявлених позовних вимог та не можуть слугувати підставами для відмови в позові. Житловий будинок в [ADDRESS] оформлено на [PERSON] , однак придбаний він за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктом спільної сумісної власності. У зв`язку з тим, що позивач на початку 2021 року отримав відмову від [PERSON] про поділ майна, саме з цього часу він і дізнався про порушення його права на спільне майно подружжя, а тому строк позовної давності не пропущено. Явка сторін по справі: Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача адвокат Горбаченко М.О. в судовому засіданні заперечила відносно позовних вимог та просила суд відмовити в їх задоволенні, та застосувати строк позовної давності по даній справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 15 січня 1994 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] (а.с. 11). Прізвище відповідача після реєстрації шлюбу [PERSON] . Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2017 року по справі №283/1724/17 шлюб між сторонами розірвано (а.с.12). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7561521 від 21.06.2005, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу, набула право власності на будинок в [ADDRESS] з часткою 1/1 (а.с.13). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12031893 від 03.10.2006, [PERSON] на підставі рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21.09.2006, набула право власності на нежиле приміщення в [ADDRESS] з часткою 1/1 (а.с.14). 14.06.2018 на замовлення [PERSON] Малинським районним комунальним підприємством з технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 132,9 м.кв. (а.с.17-20). 10.0126.2021 на замовлення [PERSON] ТОВ «Юридичне бюро «Статус експерт» виготовлено нежитлове приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 131,5 м.кв. (а.с.21-25). Мотиви та застосовані норми права. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. При цьому, спосіб захисту повинен бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як вбачається зі змісту ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1, 2 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, а також у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року № 725/1776/18 висловлена правова позиція про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах №6-79цс13, №6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Всупереч вище викладеного [PERSON] , окрім інформації про набуття відповідачкою права власності на нерухоме майно в період шлюбу не надано жодного правоустановчого документу, які б підтверджували підстави виникнення та реєстрації права власності на спірне майно. Не заявлено клопотань про витребування доказів по справі, а саме правочинів щодо набуття спірного майна, а суд позбавлений права самостійно збирати докази по справі. В силу ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (диспозитивність цивільного судочинства). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з нормами частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків (Постанова КЦС ВС від 13 лютого 2019 року справа № 369/13976/15-ц). Під час судового засідання сторони повідомили, що подали всі наявні в них докази та повідомили про всі відомі їм обставини у справі. Враховуючи, те, що предметом доказування у справах про поділ майна подружжя є склад і вартість майна, придбаного подружжям у період шлюбу, а також підстави його придбання, доказів на підтвердження даних обставин позивачем до суду не надано, суд позбавлений можливості встановити чи існує взагалі дане нерухоме майно (будинок і нежиле приміщення) чи належить воно на праві приватної власності відповідачу (оскільки підставою набуття права власності на нежитлове приміщення зазначено рішення суду, яке стосувалось відповідача) та чи набуте вказане майно у період шлюбу. Вище вказані обставини унеможливили встановлення обсягу спільного нажитого майна, що свідчить про недоведеність позовних вимог. Щодо твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до\~статті 253 Цивільного кодексу України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 256 ЦК України\~передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із\~статтею 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій\~статті 72 Сімейного кодексу України\~та\~пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 753/18448/17). Відлік позовної давності слід відраховувати не з наступного дня після набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу, а з наступного дня після того, як позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. [PERSON] стверджував в суді, що про порушення свого права він дізнався на початку 2021 року, коли отримав відмову від [PERSON] щодо вимоги про поділ майна. Таким чином, позовна заява подана в межах строку позовної давності. Судові витрати вважати по фактично понесеним.

Outcome: dismissed