Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24 січня 2022 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірини Анатоліївни про визнання довіреності недійсною та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що на початку листопада 2021 року їй стало відомо, що 27 жовтня 2021 року від її імені була видана довіреність на представника [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Іриною Анатоліївною. При цьому [PERSON] позивачці не знайомий, жодних договорів доручення в письмовій чи усній формі вона з ним не укладала, приватного нотаріуса Зайченко І.А. ані 27 жовтня 2021 року, ані в будь-який інший день позивачка не відвідувала та ніяких довіреностей чи інших документів на ім`я [PERSON] не підписувала. Висновком експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28.12.2021 №5420/5578-5580/21-27 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12021041030000569 встановлено, що підпис від імені позивачки у оспорюваній довіреності виконаний не самою позивачкою, а іншою особою, а копії паспорту позивачки, що знаходяться в матеріалах нотаріальної справи, виконані не з оригіналів документів, а з використанням їх попередніх копій. Враховуючи наведене, позивачка просить визнати оскаржувану довіреність недійсною та стягнути з приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірини Анатоліївни моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 24 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 25 січня 2022 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Представник позивачки до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А. надала суду\~заяву,\~в якій\~просила в\~задоволенні позову\~відмовити та\~здійснювати розгляд\~справи за\~її відсутності. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 27 жовтня 2021 року від імені позивачки була видана довіреність на представника [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Іриною Анатоліївною. Висновком експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28.12.2021 №5420/5578-5580/21-27 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12021041030000569 встановлено, що: \~ \~ \~ \~1. Підписи від імені [PERSON] : - у графі «підпис» на другому аркуші довіреності від 27.10.2021, за реєстровими номерами 1549, 1550 (бланки НРМ618010, НРМ618011); - у графі «підпис» у заяві від 04.11.2021, за реєстровим номером 1608 (бланк НРМ618054), виконані рукописним способом, пастою кулькової ручки, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. 2. Підписи від імені [PERSON] : - у графі «підпис» на другому аркуші довіреності від 27.10.2021, за реєстровими номерами 1549, 1550 (бланки НРМ618010, НРМ618011); - у графі «підпис» у заяві від 04.11.2021, за реєстровим номером 1608 (бланк НРМ618054), виконані не самою [PERSON] , а іншою особою. 3. Зображення копій\~паспорту громадянина\~України серії\~ [NUMBER] \~на ім`я\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~виготовлені електрографічним\~способом з чорно-білим друком та отримані не з оригіналів документів, а отримані з використанням їх попередніх копій, виготовлених за допомогою друкуючого пристрою, що використовує струйно-крапельний спосіб друку (принтер). Таким чином, висновком експерта у кримінальному провадженні, який суд у даній справі приймає в якості письмового доказу, встановлено, що довіреність від 27 жовтня 2021 року була підписана від імені позивачки іншою особою. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.\~\~ Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Перевіряючи наявність підстав для задоволення позову суд враховує, що згідно з положеннями частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини третьої вказаної статті одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Статтею 244 ЦК України встановлено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією осо-бою іншій особі для представництва перед третіми особами. Таким чином, довіреність є одностороннім правочином в розумінні статті 202 ЦК України. У статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частини 1, 3 статті 203 ЦК України). Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (не-законність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі: невідповідність волі та волевиявлення. Враховуючи, що судом встановлено, що оспорювана довіреність не була підписана позивачкою, то суд доходить висновку, що в момент вчинення правочину не були додержані вимоги, визначені частиною третьою статті 203 ЦК України, а тому наявні підстави для задоволення позову в частині визнання недійсною оспорюваної довіреності з моменту її вчинення. Щодо вимог позивачки про стягнення з приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А. моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 43 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими доку-ментами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Судом встановлено, що підпис у графі «підпис» на другому аркуші довіреності від 27.10.2021 був виконаний не позивачкою [PERSON] , а іншою особою, тобто приватний нотаріус не встановила належним чином особу, яка звернулася за посвідченням довіреності, як того вимагають положення статті 43 Закону України «Про нотаріат», чим допустила порушення відповідної норми закону. Крім того, згідно з пунктом п`ятим глави 7 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, документи, за якими встановлено особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, чи уповноваженого представника, повертаються особам, що їх подали. У реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записуються назва документа, серія, номер, дата його видачі і найменування установи, яка його видала. При посвідченні правочинів, видачі свідоцтв чи оформленні інших документів, примірники яких залишаються у справах нотаріуса, витяг з документа, за яким встановлено особу громадянина, у якому відображено усі заповнені сторінки, що стосуються реквізитів поданого документа, його дійсності та мають значення для вчинюваної нотаріальної дії, долучається до справ нотаріуса. Як встановлено судом на підставі висновку експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28.12.2021 №5420/5578-5580/21-27, зображення копій паспорту громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , які містяться в матеріалах нотаріальної справи, виготовлені електрографічним способом з чорно-білим друком та отримані не з оригіналів документів, а отримані з використанням їх попередніх копій, виготовлених за допомогою друкуючого пристрою, що використовує струйно-крапельний спосіб друку (принтер). Таким чином, приватним нотаріусом Зайченко І.А. допущене порушення також пункту п`ятого глави 7 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки відповідно до вказаної норми нотаріус мала виготовити витяг безпосередньо з оригіналу паспорту позивачки та долучити його до матеріалів нотаріальної справи, в той час як долучена до справ нотаріуса копія окремих сторінок паспорту виготовлена з попередньої копії документу, а не з оригіналу. В той же час, частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 вказаного Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивачка заперечує вчинення нею довіреності, яка була видана від її імені. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивачки. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Відповідачем у таких справах є особа, на ім`я якої була видана довіреність (повірений). Тобто, цивільна відповідальність за незаконно посвідчену довіреність не може покладатися на нотаріуса. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №519/77/18 (провадження №61-10311св19). Таким чином, у задоволенні позовної вимоги до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А. слід відмовити. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача [PERSON] на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial