Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що в належній їй квартирі [ADDRESS] відповідачка зареєстрована та проживає з 2017 року. Остання вселилася в квартиру як її онука, оскільки є донькою її дочки, яка в даному житлі не зареєстрована та не проживає. Тому, відповідачка не є членом її сім`ї, спільного господарства та спільного побуту вони не ведуть, підстав подальшого її проживання в даному житлі немає. Також зазначила, що відповідачка порушує правила співжиття, в добровільному порядку відмовилася знятися з реєстрації місця проживання, зловживає спиртними напоями, застосовує до неї насильство, веде аморальний спосіб життя, неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності. Внаслідок протиправної поведінки відповідачки вона не може вільно користуватися житлом, вона не має змоги оформити субсидію, а остання не бере участі в утриманні квартири. Позивачка в судовому засіданні зазначила, що позовна заява містить підпис від її імені. Вона не підписувала даний позов, можливо підпис від її імені поставлено адвокатом Чернявським Р., який його готував на її прохання без укладення договору про надання правової допомоги. Поряд із цим підтримує даний позов і просить задовольнити, оскільки відповідачка зловживає спиртним, влаштовує сварки, обзиває її, погрожує, застосовує до неї фізичну силу, не прибирає в квартирі. Відповідачка в судовому засіданні позову не визнала, заперечила, щодо обставин, на які покликається позивачка в позовній заяві та зазначила, що саме позивачка створює конфлікти і скандали, про які вказує. В даній квартирі проживає також її неповнолітній брат. Третя особа в судовому засіданні висловилася на підтримання позову, вказала, що відвідує позивачку, яка є її матір`ю та спостерігає, що в квартирі не прибрано та відчутно запах «перегару». Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР визначено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, позивач надала суду наступні докази. З інформації з Державного реєстру, наданої 10.02.2022р. на запит [PERSON] , встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/3 частці кожному. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 29.08.2017р. та витягу з Державного реєстру від 29.08.2017р., [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] 1/3 частку зазначеної квартири. Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру від 05.05.2018р., довідки від 25.09.2017р. та витягу з будинкової книги, в даній квартирі зареєстровані: третя особа [PERSON] , позивачка [PERSON] , відповідачка [PERSON] та [PERSON] . Згідно відповідей від 08.02.2021р. та від 07.05.2022р., в провадженні відділення поліції №2 Червоноградського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області перебували звернення позивачки [PERSON] про вчинення відповідачкою [PERSON] домашнього насильства та щодо вказаних подій складено протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.173-2 КУпАП. Доказів визнання відповідачки винуватою у вчиненні даних правопорушень позивачка не надала та на пропозицію суду в судовому засіданні зазначила, що вважає наявні в справі докази достатніми для підтвердження протиправної поведінки останньої та неможливості проживати з нею в одному житлі. Пунктом 17 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Статтею 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачені спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, до яких належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. В судовому засіданні не встановлено, що стосовно відповідачки було винесено терміновий заборонний припис. Випадки застосування до відповідачки інших спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству також не були встановлені в судовому засіданні. Таким чином, в судовому засіданні не встановлено фактів вжиття до відповідачки заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжиті на зборах жителів будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Окрім цього, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (рішення ЄСПЛ від 17.05.2018р. у справі «Садов`як проти України», від 02.12.2010р у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції (рішення ЄСПЛ від 23.09.1982р. у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», . У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Виходячи з аналізу висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд дійшов висновку, що внаслідок виселення відповідачки із спірної квартири є непропорційним в контексті статті 8 Конвенції, оскільки в таку вона вселилася на законних підставах, проживає, будучи зареєстрованою в даному житлі, що свідчить про відсутність в неї іншого місця для проживання та в такому випадку остання буде позбавлена права на житло і в неї існуватиме загроза стати безхатченком. Окрім цього, позивачкою не доведено порушення відповідачкою правил співжиття та ведення аморального способу життя (як вона зазначала в позовній заяві) в такій мірі, яка зумовлює вжиття таких заходів, як позбавлення останньої права на житло без забезпечення її іншим житлом. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed