Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.03.2022 р.звернулась до суду з вищевказаним позовом, який уточнювала в процесі розгляді справи. В позовній заяві зазначила, що з 07.10.2019 р. вона ( [PERSON] ) працювала на посаді змінного реєстратора та 16.06.2020 р. позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України. 08.08.2020 р. [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] і змінила прізвище на « [PERSON] ». З 01.02.2020 р. по 16.06.2020 р. позивач жодного разу не отримувала заробітну плату, розрахунок при звільненні з нею не проведений. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати за період з 01.02.2020 р. по 16.06.2020 р. Посадовий оклад позивача, згідно штатного розпису, становив 42,37 грн. на годину. З 03.04.2020 р. відповідач перебував у простої, у зв`язку з чим працівникам нараховувалось 2/3 заробітної плати. Частина заробітної плати за лютий 2020 р. сплачена позивачу у розмірі 1500 грн. За період з 01.02.2020 р. по 16.06.2020 р. позивачу нараховано, але не виплачено заробітну плату у розмірі 25 913,34 грн., яка підлягає стягненню. За період з 01.02.2020 р. по 16.06.2020 р. позивач не перебувала у щорічній відпустці, з огляду на що підлягає стягненню компенсація за невикористані 15 днів відпустки у розмірі 3574,50 грн. Також з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.06.2020 р. по день винесення рішення. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати у сумі 165,05 грн. Невиплатою заробітної плати у строки, передбачені законом, [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, викликаних порушенням права на оплату праці, необхідністю додавання зусиль для організації свого життя в забезпеченні себе та членів своєї сім`ї, яка підлягає відшкодуванню відповідачем та яку позивач оцінює в сумі 50 000 грн. Ухвалою суду від 09.03.2022 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання 28.04.2020 р. 28.04.2022 р. розгляд справи відкладено на 25.05.2022 р. на підставі ч.5 ст.223 ЦПК України. 25.05.2022 р. розгляд справи відкладено на 17.06.2022 р. через перебування судді в нарачій кімнаті. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача подав до суду відзив на позов (а.с.23-25), в якому просить розглядати справу за його відсутності та за змістом якого рішення по справі відносить на розсуд суду, не оспорюючи фактичних даних, які викладені позивачем у позові. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Приймаючи до уваги позицію сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено, що [PERSON] (а.с.11, 12) працювала на посаді змінного реєстратора у Комунальному підприємстві «Готель «Україна» Запорізької обласної Ради згідно наказу № 18-к від 04.10.2019 р. (а.с.15). Наказом № 8-к від 16.06.2020 р. позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України (а.с.16). Згідно ст. 43 Конституції України право на одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено і це не оспорюється представником відповідача, що на час звільнення [PERSON] , відповідач не провів з нею розрахунок. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, який відповідачем в процесі розгляду справи не спростований, заборгованість із заробітної плати за період з лютого 2020 р. по 16.06.2020 р. складає 25 913,34 грн. Таким чином, залишок заборгованості підприємства по заробітній платі перед позивачем складає 25 913,34 грн., тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 3574,50 грн., суд виходить з наступного. Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. В ході розгляду справи відповідач не заперечував, що після звільнення позивача, належна до виплати сума компенсації за невикористані відпустки не виплачена. Для визначення розміру вказаної компенсації суд враховує Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. За змістом абз. 1 п.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Трудове законодавство зобов`язує роботодавця повністю розрахуватися із працівником, якщо той звільняється. Нарахування компенсації за невикористану відпустку є одним із таких обов`язків роботодавця (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (Закон про відпустки) та ч. 4 ст. 83 КЗпП). Виходячи з наданих суду доказів, суд вважає їх належними та допустимими, і приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 3574,50 гривень. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З квітня 2020 р. відповідач перебував у простої, у зв`язку з чим працівникам нараховувалось 2/3 заробітної плати щомісячно, посадовий оклад позивача згідно зі штатним розписом за останні два місяці роботи у квітні та травні 2020 р. становив: 42,37 грн. х 2/3 = 28,25 грн. на годину. Отже заробітна плата позивача, згідно з довідкою відповідача, у квітні 2020 р. становила 4350,01 грн. за 154 робочі години, заробітна плата у травні 2020 р. - 4749,70 грн. за 168 робочих годин. Розрахунок середньогодинної заробітної плати складає: (4350,01 + 4749,70) / (154 + 168) = 9099,71 / 322 = 28,26 грн. Тривалість роботи позивача протягом тижня, згідно з наказом № 18-к від 04.10.2019 р. та довідкою від 03.03.2022 р., становить 40 год. З 17.06.2020 р. по 16.06.2022 р. минуло 95 тижнів, тобто 3800 робочих годин, а тому станом на 16.06.2022 р. середній заробіток за час затримки розрахунку становить: 28,26 грн. х 3800 = 107 388,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсацій, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплат грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Враховуючи положення ст.ст.1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 р. у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів компенсація втрати частини грошових доходів здійснюється з урахуванням індексу споживчих цін за період невиплати такого грошового доходу. Оскільки КП «Готель «Україна» ЗОР станом на день подання позовної заяви не виплачено заробітну плату за період з 01.02.2020 р. по 16.06.2020 р., то з відповідача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у розмірі 165,05 грн., згідно розрахунку (а.с.18-19). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., посилаючись на те, що їй були заподіяні моральні страждання, викликані тим, що вона була позбавлена джерела існування, можливості реалізувати свої життєві потреби, був порушений її стан життя. Стаття 237-1 КЗпП України закріплює право працівника вимагати відшкодування моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обсяг заподіяних позивачці моральних страждань, характер і тривалість цих страждань, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням цих обставин, суд на підставі ст. 23 ЦК України визначає моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачу, у сумі 5000,00 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1420,41 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог. З наведених підстав, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial