Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 07 жовтня 1978 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який 10 серпня 2021 року розірвано Богородчанським відділом реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). В шлюбі мають двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. За час перебування у шлюбі вони збудували житловий будинок на земельній ділянці на [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за відповідачем. В добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна відповідач відмовляється, тому вона змушена звертатися до суду. Зазначила, що хоч житловий будинок вони з відповідачем побудували у шлюбі за спільні кошти, однак його участь у створенні майна є незначною, оскільки більшість зароблених коштів відповідач витрачав на спиртне, а будівництво велося за її кошти та за допомоги її батьків як коштами, так і своєю працею. Зважаючи на те, що будівництво житлового будинку проводилося фактично за її кошти, вважає, що її частку у спільному майні слід збільшити та визнати за нею право власності на 2/3 частки спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якому він розташований. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задовольнити повністю. Позивачка також пояснила, що з 2004 року вона виїхала за межі України, де працювала до 2018 року. Житловий будинок потребував капітального ремонту, тому за зароблені нею кошти дочка [PERSON] зробила капітальний ремонт будинку: утеплила та пофарбувала фасад будинку, зробила нове парове опалення із заміною котла, двічі поміняла вікна та двері, підвела воду в будинок, облаштувала санвузол, ванну, душову кабіну, дві нові сходові клітки, зробила благоустрій подвір`я, встановила нову кам`яну огорожу з кованими воротами, купила нові кухонні меблі, люстри, штори та побутову техніку. Відповідач жодних коштів для облаштування та ремонту будинку не надавав, оскільки не працював, а зловживав алкогольними напоями, у зв`язку з чим періодично лікувався в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері. Також пояснила, що відповідач час від часу вчиняє домашнє насильство щодо неї, не впускає до будинку, погрожує, пошкоджує їхнє майно, тому вона змушена звернутися до суду з питанням щодо поділу майна. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. У поданому відзиві просив здійснити поділ спільного нажитого майна подружжя: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , кадастровий номер 2620482401:01:005:0046, по 1/2 за кожним. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно з вимогами ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 372 цього кодексу визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Така ж Правова позиція викладена Верховним судом України в постанові по справі №6-2710цс15 від 16.12.2015. Судом встановлено, що з 07 жовтня 1978 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 10 серпня 2021 року у Богородчанському відділі реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с. 11,12). За час перебування у шлюбі позивачка та відповідач побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] , право власності на який відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.6). Житловий будинок розташований на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , кадастровий номер 2620482401:01:005:0046, яка відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку належить [PERSON] (а.с.13). Відповідно до висновку оцінювача про вартість майна вартість згаданого житлового будинку становить 629990 грн. (а.с.34), вартість земельної ділянки - 288140 грн (а.с.32). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є рідним братом позивачки. Житловий будинок позивачка та відповідач побудували на земельній ділянці, яка раніше належала їх (його з позивачкою) батькам. Більшість будівельних робіт проводили власними силами та за кошти, які надавали батьки. За час перебування позивачки за кордоном дочка за її кошти провела капітальний ремонт будинку, перекрили будинок, звели нову огорожу. Вкладені в капітальний ремонт будинку кошти, які позивачка заробляла в Англії, значно перевищували вартість самого будинку, який був неякісно збудований за часів радянського союзу. В той час відповідач зловживав алкогольними напоями та жодних дій з утримання будинку чи його ремонту не вчиняв. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що здійснював роботи біля будинку позивачки за її кошти: робив паркан, перекривав дах та робив фасад. Відповідач участі у проведенні цих робіт не приймав, оскільки переважно був у стані алкогольного сп`яніння. Свідок [PERSON] повідомила, що працює листоношею в с. Дзвиняч та підтвердила, що позивачка працювала за межами України і вкладала кошти в житло, а відповідач зловживав алкогольними напоями і не дбав про добробут сім`ї. Факт зловживання відповідачем алкоголем в період з 2015 року по 2020 рік підтверджується й виписками з Комунального некомерційного підприємства "Прикарпатський наркологічний центр Івано-Франківської обласної ради" (а.с.74-76). Матеріалами справи також підтверджується, що відповідач вчиняв домашнє насильство щодо позивачки, пошкоджував спільне майно, за що притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП (а.с.47-52). Таким чином, зібрані та перевірені у справі докази та встановлені обставини свідчать про те, що відповідач за час перебування у шлюбі з позивачкою не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, нищив та пошкоджував спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, що дає підстави суду при вирішенні цього спору про поділ майна відступити від засади рівності часток подружжя. Отже, позов [PERSON] є підставним і підлягає задоволенню, тому за нею слід визнати право власності на 2/3 частки, а за відповідачем - на 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на [ADDRESS] . Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Статтею 3 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір, що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Загальна вартість спільного майна подружжя становить 918130 грн (629990 грн вартості домоволодіння + 288140 грн вартості земельної ділянки), з яких 2/3 - становить 612086,66 грн, а 1/2 - 306043,33 грн, тому з відповідача на користь держави слід стягнути 3060,43 грн судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачкою надано копію договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 19.11.2021 року (а.с.92-93), копію ордеру №1018044 від 20.12.2021 року (а.с.36), копію квитанції від 20.12.2021 року серії 10ВАА001784 (а.с.94), у позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розмір витрат у суді першої інстанції. Сума гонорару адвоката повинна бути такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціні позову. Для правильного визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09. червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Враховуючи те, що позивачкою [PERSON] під час розгляду справи понесено витрати на правничу допомогу, то такі витрати підлягають стягненню з відповідача. Разом з тим, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо). На думку суду, стороною позивача завищено розмір судових витрат за надані послуги з правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд вважає, що вимога про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню на суму 4000,00 грн, що буде співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також часом, витраченим ним на виконання відповідних робіт (надання послуг). На підставі викладеного, ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.70 СК України,

Outcome: partial