Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

23 червня 2021 року [PERSON] звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області та Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України моральну шкоду за період перебування під слідством від 23 грудня 2020 року до дня подання позову 19 червня 2021 року за 5 місяців 27 днів, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати в розмірі 6000 гривень за кожен місяць перебування під слідством на момент його звернення про відшкодування шкоди в загальній сумі 35400 гривень та повернення вилученої деревини об`ємом приблизно 6,4 куб.м.; винести окрему ухвалу відносно слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області Варламова В.В., за погодженим з відповідачем 2 прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури Левицької О.В. за вчинене ними кримінальне правопорушення за ознаками ст. 372 КК України за незаконний арешт належного йому на праві власності майна у вчиненні тяжкого злочину, а також поєднане зі штучним створенням доказів. Свої вимоги мотивував тим, що 03 грудня 2019 року Відповідач 1, ГУНП України в Миколаївській області, в особі його структурного органу слідчого управління ГУНП в Миколаївській області внесено відомості до ЄРДР за № 12019150310000732 та розпочато розслідування за ознаками ч.4 ст. 246 КК України. За клопотанням слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області Варламова В.В., погодженого з прокурором відділу Миколаївської обласної прокуратури Левицькою О.В., ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В. 21 грудня 2020 року надано дозвіл на проведення обшуку в автомобілі марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , який перебуває в особистому користуванні [PERSON] 23 грудня 2020 року в період з 13.58 год. до 15.38 год. слідчий СУ ГУНП в Миколаївській області Варламов В.В. здійснив обшук автомобіля марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] та вилучив його разом із деревиною об`ємом приблизно 6,4 кубічних метрів та товарно-транспортною накладною від 07 листопада 2020 року, за якою він виписав для себе деревину під прізвищем перевізника [PERSON] 11 січня 2021 року ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва клопотання слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області Варламова В.В., погодженого з прокурором відділу Миколаївської обласної прокуратури Левицькою О.В. про арешт майна в ході проведеного 23 грудня 2020 року обшуку автомобіля марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , задоволене частково, накладено арешт на майно: ТТН у кількості 3 штук; 8 аркушів з чорновими записами; блокнот з чорновими записами; автомобіль марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , з деревиною об`ємом приблизно 6,4 кубічних метри. 17 травня 2021 року, за клопотанням представника власника майна, адвоката Ляшенко М.Д., ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2021 року на автомобіль марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] . Вважає, що належне йому на праві власності майно перебувало під слідством з 23 грудня 2020 року незаконно, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 23 червня 2021 року згадані вище матеріали справи передано судді Ціпивко І.І. для розгляду. 08 липня 2021 від Відповідача 2 Миколаївської обласної прокуратури до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню враховуючи наступне. Право на відшкодування шкоди за рахунок держави незалежно від вини судово-слідчих органів закріплено у ст. 56 Конституції України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 1167, 1176 ЦК України. Позивачу підозра у вчиненні кримінального правопорушення не оголошувалась, незаконність накладення арешту в рамках кримінального провадження не встановлювалась, а тому у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Необґрунтованим є посилання позивача, як на підставу для відшкодування шкоди, на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2021 року у справі № 490/8889/20, якою скасовано накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2021 року арешт автомобіля в межах кримінального провадження, оскільки арешт скасований, як такий, у застосуванні якого відпала потреба. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, навність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Разом з тим, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а сам по собі факт скасування арешту, накладеного в рамках кримінального провадження, не є безумовною підставою для стягнення шкоди без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності. 20 липня 2021 року від Відповідача 1, ГУНП в Миколаївській області, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно в провадженні СУ ГУНП в Миколаївській області перебували матеріали кримінального провадження № 12019150310000732 від 03 грудня 2019 року, зареєстрованого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України. В ході проведення досудового розслідування встановлено причетність деяких осіб до скоєння вказаного кримінального правопорушення, які здійснювали перевезення вирубаної деревини з лісу на автомобілі марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , до покупців, за що отримували грошову винагороду. Вказаний автомобіль знаходиться у особистому користуванні [PERSON] . 23 грудня 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2020 року проведено санкціоновані обшуки, зокрема після факту вирубування деревини, проведено обшук зазначеного вище автомобіля. За результатами проведення обшуку автомобіля було виявлено та вилучено ряд речей, зокрема автомобіль «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , з деревиною об`ємом приблизно 6,4 кубічних метрів. 24 грудня 2020 року вилучені речі були визнані речовими доказами, на які ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2021 року було накладено арешт. За клопотанням позивача, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2021 року було скасовано арешт на автомобіль марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] . В подальшому даний автомобіль на виконання зазначеної вище ухвали було повернуто позивачу, про що ним власноруч була написана розписка, в якій зазначено, що претензій до працівників поліції він не має. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, як правило, є відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб. Жодного судового рішення, що набрало законної сили щодо визнання дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень немає. Позивачем не обґрунтовано та не надано жодних належних доказів того, що йому завдано моральну шкоду, в чому проявилися наслідки такої шкоди, а отже відсутні підстави передбачені законом для стягнення компенсації за завдану моральну шкоду. У позивача відсутнє право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, а його твердження в позовній заяві про незаконність проведення обшуку в ході кримінального провадження не відповідає дійсності, так як обшук автомобіля марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , який знаходиться у особистому користуванні позивача було проведено на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва, тобто на законних підставах. Також, позивач вважав ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2021 року про накладення арешту на майно (автомобіль марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] ) законною, оскільки в апеляційному порядку її не оскаржив. Позивач в рамках кримінального провадження не був затриманий та йому не оголошувалось повідомлення про підозру, звідси твердження позивача про перебування його під слідством з 23 грудня 2020 року по 19 червні 2021 року не відповідають дійсності. 28 липня 2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив Відповідача 2, прокуратури Миколаївської області, від 07 липня 2021 року, в якій позивач просив відхилити відзив за № 15/2-687 вих-21 від 07 липня 2021 року прокуратури Миколаївської області, як такий що виготовлений особою в порушення вимог п.6 ч.3 ст. 178 ЦПК України, яка не має процесуальних повноважень, а також редакція відзиву не збігаються зі змістом редакції п.п. 1-1, 4 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року, в якій зазначено, що право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у ст. 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 ч. 1 цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів, таким чином, протягом шести місяців після проведення таких заходів, а саме, арешту належного йому на праві власності автомобіля марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , відносно нього не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. У своєму відзиві позивач посилався на те, що ознайомившись зі змістом відзиву відповідача Миколаївської обласної прокуратури довідався, що відзив підписано особою [PERSON] , без доручення доказів її займаної посади та повноважень по справі та не виконано вимоги п.6 ч.3 ст. 178 ЦПК України. Зміст відзиву має неоднозначні та протилежні обґрунтування, які не збігаються з правовими нормами. Представник Відповідача 2 стверджує, що позивачу підозра у вчиненні кримінального правопорушення не оголошувалась. Внаслідок неправомірних дій працівників відповідачів (слідчих, процесуального керівника), які проявилися у перешкоджанні йому реалізації його права на вільне користування належним йому на праві власності майном, заподіяно психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характеру немайнових втрат, які він пережив протягом 6 місяців та переживає по цей день. Вважає такий розмір моральної шкоди більш ніж обґрунтованим. 14 вересня 2021 року від Відповідача 3, Державної казначейської служби України, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч.2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Позивачем не надано належних доказів у підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та завданою шкодою, а також не надано документів щодо протиправності в діях поліції. У позовних вимогах позивач просить стягнути шкоду з Казначейства. Разом з тим, статтею 176 ЦК України розмежовано відповідальність Держави та створених нею юридичних осіб, а саме: «Юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад». Тому позовні вимоги позивача щодо стягнення з Казначейства шкоди спричиненої органами слідства безпідставні. Органи Казначейства виконують судові рішення виключно про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників - бюджетних установ. Додатком №3 до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено розподіл видатків на 2021 рік, які закріплені за Державною казначейською службою України, в тому числі по коду програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030 - відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду тощо. Таким чином, вказаний у позові порядок стягнення шкоди з Казначейства, визначений не вірно, а у разі задоволення позову стягнення проводиться з Державного бюджету України. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 вересня 2021 року, головуючим суддею по зазначеній справі призначено суддю Вжещ С.І. Ухвалою судді від 28.09.2021 року справу було прийнято до свого провадження і постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 20.10.2021 року. 20.10.2021 року підготовче судове засідання не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці та відкладене до 02.12.2021 року. Ухвалою суду від 02.12.2021 року підготовче судове засідання відкладене за клопотанням представника позивача [PERSON] до 22.12.2021 року. 22.12.2021 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 18.01.2022 року за клопотанням представника позивача. 18.01.2022 року в підготовчому судовому засіданні продовжено перерву до 8.02.2022 року. 08.02.2022 року підготовче судове засідання не проводилось, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. 15.03.2022 року підготовче судове засідання не відбулось, так як справа знята з розгляду для забезпечення безпеки учасників судового процесу та працівників суду через близькість бойових дій внаслідок збройної агресії російської федерації в Україну з 24.02.2022 року. Ухвалою суду від 29.04.2022 року підготовче провадження у справі закрите, а справа призначена до розгляду на 23.05.2022 року. 23.05.2022 року в судовому засіданні оголошена перерва для виклику свідка [PERSON] до 13.06.2022 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , позов підтримали, просили його задовольнити. Представники Відповідача 1 Поворознюк І.В. та Відповідача 2 [PERSON] у судовому засіданні, проти задоволення позову заперечували, пославшись на обґрунтування своїх відзивів на позов. Представник відповідача 3 Хмельницький В. в судове засідання не з`явився, подавши відзив на позов, у якому також заперечував проти задоволення позовних вимог, та просив проводити судові засідання у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позовної заяви, відзивів та дослідивши додані до письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Відповідно до частини 1 статті 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Частинами 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР ( далі Закону № 266/94-ВР ). Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Стаття 2 Закону № 266/94-ВР містить вичерпний перелік випадків виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Згідно статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином, у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відповідно до ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, в провадженні СУ ГУНП в Миколаївській області перебували матеріали кримінального провадження № 12019150310000732 від 03 грудня 2019 року, зареєстрованого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України. 23 грудня 2020 року, на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В. від 21 грудня 2020 року, проведено обшук автомобіля «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] . За результатами проведення обшуку, було вилучено ряд речей, зокрема автомобіль «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , з деревиною об`ємом приблизно 6,4 кубічних метрів( а.с.5,6). 24 грудня 2020 року вилучені речі були визнані речовими доказами за кримінальним провадженням, на які ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В. від 11 січня 2021 року був накладений арешт( а.с.7,8). За клопотанням представника власника майна, адвоката Ляшенко М.Д., ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В. від 17 травня 2021 року був скасований арешт на автомобіль марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] ( а.с.9,10). В подальшому, даний автомобіль, на виконання ухвали слідчого судді від 17.05.2021 року, повернутий позивачу, про що ним складена розписка від 14.06.2021 року, в якій зазначено, що претензій до працівників поліції він не має( а.с.14). Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на незаконність проведення обшуку у його автомобілі, а також незаконність арешту вказаного автомобіля з деревиною. В обґрунтування позовних вимог позивач надав, серед іншого, ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В. від 17 травня 2021 року, якою було скасовано арешт на автомобіль марки «ЗІЛ 431610», реєстраційний номер [NUMBER] , вважаючи, цей процесуальний документ таким, в розумінні пункту 1-1 частини 1 статті 2 Закону№ 266/94-ВР. Разом з тим, зі змісту цієї ухвали вбачається, що до висновку про можливість скасування арешту на автомобіль, слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Подзігун Г.В. дійшла мотивуючи тим, що у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт автомобіля, відпала потреба, тобто незаконність накладення арешту на автомобіль ухвалою не встановлена. Інших доказів незаконності обшуку та арешту автомобіля суду не надано. Також позивач посилається на незаконність арешту деревини об`ємом 6.4 кубічних метри , яку просить повернути відповідно до вимог пункту 2 частини частини 1 статті 3 Закону № 266/94-ВР . Разом з тим, позивач не надав суду доказів, передбачених пункту 1-1 частини 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР , які б вказували на незаконність проведення обшуку та арешту вказаного майна. Його посилання на наявність товарно-транспортної накладної при перевезенні деревини серії МКА № 360060 від 07.11.2020 року, виданої на ім`я [PERSON] на автомобіль ГАЗ-53 ДНЗ [NUMBER] на деревину в`язу об`ємом 3.99 кубічних метрів, як на підставу для повернення арештованої деревини, суд не приймає, оскільки такі обґрунтування не входять до предмета доказування за таким видом позову та не є доказом, передбаченим пунктом 1-1 частини 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР, для повернення вилученого майна. Помилковим, суд вважає, посилання позивача на застосування частини 2 статті 2 Закону№ 266/94-ВР щодо його права на відшкодування шкоди, за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів (обшуку, арешту) не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів, оскільки, як вбачається з пояснень сторін та досліджених доказів, такі слідчі дії проводились в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12019150310000732 від 03.12.2020 року. Суд також не може прийняти, посилання [PERSON] , що він в період часу з 23 грудня 2020 року по 19 червня 2021 року перебував під слідством, виходячи з такого. У рішенні Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 року по справі №1-15/99 вирішено питання щодо визначення моменту, з якого настає кримінальна відповідальність, та моменту, з якого особа вважається притягненою до кримінальної відповідальності (притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину). Таким чином, при визначенні періоду перебування під слідством і судом слід враховувати положення п.14 ч.1 ст.3 КПК України, згідно якого притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Аналогічний правовий висновок міститься, зокрема у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 132/1436/17. Позивачем не надано доказів завершення кримінального провадження № 12019150310000732 від 03 грудня 2019 року, але з пояснень [PERSON] та його представника [PERSON] , що також не заперечувалось представниками Відповідача 1 та Відповідача 2, вказане кримінальне провадження з обвинувальним актом передано до суду. За цим кримінальним провадженням обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 246 КК України, [PERSON] . Як видно з пояснень позивача та його представника, а також наданих суду доказів, [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлявся, а тому його не можна вважати таким, що перебував під слідством, що не дає підстав для застосування до нього Закону № 266/94-ВР, в тому числі стягнення на його користь моральної шкоди, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону. Встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази приводять суд до висновку про те, що у [PERSON] не виникло права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» , а тому його позов підлягає відмові в задоволенні. Відповідно до вимог ч.7 ст.141 ЦПК України судові витрати( судовий збір, від сплати якого позивач звільнений), пов`язані з розглядом справи, компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed