Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Дніпровська міськрада 30 грудня 2021 року поштою направила до суду позов до відповідачів [PERSON] та ТОВ «Зевс-2021», третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності, який надійшов до суду 12 січня 2022 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2022 року позов було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 07 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку було направлено квитанцію про оплату судового збору, яка надійшла до суду 09 лютого 2022 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Позивач у своєму позові посилався на те, що 09 червня 2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. на підставі реєстраційного посвідчення № 1426-37 від 22 листопада 2001 року, виданого КП «ДМБТІ», та технічного паспорту № 1244 від 10 січня 2019 року, за [PERSON] було зареєстровано право власності на будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційне посвідчення було видано на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради № 1-203 від 12 листопада 2001 року і записано в реєстрову книгу № 85 ЮН за реєстровим № 1426-37. 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна № 4334, № 4335 від 30 листопада 2020 року право власності на об`єкт нежитлової нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за ТОВ «Зевс-2021». За результатами перевірки позивачем було з`ясовано, що рішень міської ради та її виконкому про передачу земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у приватну власність та реєстраційних записів про договори оренди землі, укладених між міською радою і фізичними або юридичними особами, не виявлено. Листом ГоловАПУ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради зазначено, що згідно з відомостями містобудівного кадастру та адресного плану міста офіційна адреса: [ADDRESS] , жодному об`єкту нерухомого майна на території міста не присвоювалася, відповідний розпорядчий документ відсутній. Управлінням ДАБК Дніпровської міської ради повідомлено, що в Реєстрі будівельної діяльності відомості про реєстрацію або видачу декларації про початок будівельних робіт з будівництва вказаного об`єкту та готовність об`єкту до експлуатації відсутні. Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду не ухвалювалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася. Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за [PERSON] на спірну земельну ділянку відсутні, так само як і відсутні будь-які документи на підтвердження надання Дніпровською міської радою дозволу на використання земельної ділянки, будь-які угоди про таке використання не укладалися, тому відсутні правові підстави зайняття відповідачем [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Створення об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці, фактичні обставини, правовий режим об`єкта будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку. Єдиною підставою для громадян і юридичних осіб набуття права користування земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Оскільки об`єкт нерухомості збудований за відсутності будь-яких дозвільних документів, земельна ділянка для його будівництва не виділялася та не може бути виділена на теперішній час, Дніпровська міська рада наділена правом звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки та знесення самочинно збудованого майна. Наявність зареєстрованого права власності перешкоджає належному володінню, розпорядженню та користуванню майном комунальної власності. Державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відбулася за відсутності правових підстав та порушує встановлений порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, тому підлягає скасуванню з одночасним припиненням речових прав відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна. Просив суд усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою і зобов`язати [PERSON] знести самочинно збудоване нерухоме майно нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , припинити право власності і скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , реєстраційний номер 2099951012101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 36877535, із закриттям розділу, та за ТОВ «Зевс-2021», реєстраційний номер 2099951012101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 39450818, із закриттям розділу, стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача у своїй заяві позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки судові не повідомила, відзив на позов не надала. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Відповідач ТОВ «Зевс-2021» свого представника у судове засідання не направив, про час та дату судового засідання повідомлений в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини не направлення представника судові не повідомив, відзив на позов не надав. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, письмових пояснень на позовну заяву судові не надала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріуса Кейтельгіссер О.М. від 15 червня 2020 року 09 червня 2020 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Підставою ухвалення рішення державним реєстратором стало реєстраційне посвідчення КП «ДМБТІ» від 22 листопада 2001 року (а.с. 18), виданого на підставі рішення Виконкому Дніпропетровської міської ради № 1-203 від 12 листопада 2001 року. Згідно з відомостями Головного архітектурно-планувального управління за даними містобудівного кадастру та Адресного плану м. Дніпра адреса: [ADDRESS] , жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалася, відповідний розпорядчий документ, на підставі яких була присвоєна або змінена ця адреса, відсутній (а.с. 23). Відповідно до листа Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради № 8/2-1749 від 28 грудня 2020 року рішення № 1-203 від 12 листопада 2001 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради не існує (а.с. 25). Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю у листі № 4/1-498 від 03 грудня 2020 року зазначено, що в Реєстрі будівельної діяльності станом на час надання відповіді, відомості про реєстрацію/скасування дозвільних документів на об`єкті за адресою: [ADDRESS] , відсутні (а.с. 21-22). Відповідно до листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 4/11-2370 від 08 грудня 2020 року за адресою земельної ділянки: [ADDRESS] , реєстраційних записів щодо договорів оренди землі, укладених між юридичними або фізичними особами, не виявлено, рішень міської ради та її виконавчого комітету про передачу земельної ділянки у приватну власність не виявлено (а.с. 19-20). Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» станом на 31 грудня 2012 року технічна інвентаризація і реєстрація права власності за адресою: [ADDRESS] , не проводилася (а.с. 24). На підставі акту прийому-передачі від 30 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 4334; 4335 (а.с. 27), право власності на об`єкт нежитлової будівлі, загальною площею 16,8 кв.м., який розташовано за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за ТОВ «Зевс-21» (а.с. 15-16). Конституція України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України (статті 140 Конституції України). Відповідно до статті 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави. Згідно із частиною 1 статті 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 142 Конституції України, статті 60 «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів. Положення статті 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. До повноважень міських рад у галузі земельних відносин згідно зі ст.ст. 12, 83, 122 ЗК України, ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Дніпровська міська рада як розпорядник земельних ділянок комунальної власності на території м. Дніпра, суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території міста Дніпра, та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно зі статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Стаття 120 ЗК України не гарантує прав на земельну ділянку у разі самочинного будівництва об`єкта нерухомості на ній та його відповідної реєстрації. Порядок набуття права власності на новозбудовану річ (нерухоме майно) регулюється законодавством про містобудівну діяльність та відповідними державними будівельними нормами. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України). При цьому згідно з висновками Верховного Суду державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова Верховного Суду у справі № 910/19726/17 від 20 вересня 2018 року, постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/2791/13 від 07 квітня 2020 року та у справі № 680/214/16-ц від 23 червня 2020 року). Відповідно до інформації Публічної кадастрової карти України та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відомості про реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку відсутні. Таким чином, встановлено, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду [PERSON] не приймалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст.ст. 116, 118, 123, 124 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За приписами ст.ст. 187, 188 3К України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. За змістом ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за [PERSON] на вказану земельну ділянку відсутні. Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Дніпровською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки [PERSON] відсутні. Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 ЗК України). Також необхідно зазначити, що відповідно до положень статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. За висновками, викладеними у п.п. 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Водночас, з огляду на принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, а також фактичні обставини створення об`єкту нерухомості на [ADDRESS] , правовий режим зазначеного об`єкта будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у справі № 910/19726/17 від 20 вересня 2018 року, постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/2791/13 від 07 квітня 2020 року та у справі № 680/214/16-ц від 23 червня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на викладене, вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України). Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Пунктом 1 частини 1 статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 22 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 24 Закону визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. З огляду на викладене, державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2099951012101) прийняте за відсутності належних правових підстав, порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та підлягає скасуванню. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Власник має право вимагати від [PERSON] усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованого майна, оскільки, набувши у власність нежитлову будівлю (магазин), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідач набула усі права та обов`язки щодо майна, тому вона є належним відповідачем за заявленими у цій справі вимогами, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17 (провадження № 61-10992св18). З урахуванням викладеного, з метою усунення перешкод територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради у вільному використанні або розпорядженні своїм майном у вигляді земельної ділянки комунальної власності, наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 2099951012101). Також, суд враховує, що реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем ТОВ «Зевс-2021» відбулася без належною правової підстави, оскільки [PERSON] права власності на нежитлову будівлю у встановленому законом порядку не набула, тому право розпорядження у неї, як у власника майна, не виникло, тому позовні вимоги Дніпровської міської ради про припинення права власності та скасування запису про право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «Зевс-2021» підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4 540 гривень (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по 2 270 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved