Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

30.11.20221 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Полтавської філії публічного акціонерного товариства «Укргазбанк, Приватний виконавець Виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільно нажитого майна подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що за час перебування у шлюбі з 06.07.1991 року по 04.07.2007 року вона та відповідач [PERSON] набули у власність квартиру за адресою [ADDRESS] . На даний час позивач та відповідач проживають разом, шлюб між ними розірвано, однак [PERSON] чинить перешкоди щодо користування спільним майном та на досудове врегулювання спору не погоджується. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, що набуте за спільні грошові кошти 2/3 частини квартири загальною площею 62.5 кв.м., житловою площею 36.8 кв. м., за адресою [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30.11.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 18.01.2022 року від третьої особи приватного виконавця Скрипника В.Л. надійшли письмові пояснення в яких останній заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що на виконанні у приватного нотаріуса перебувають виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листі Октябрського районного суду м. Полтави про стягнення з [PERSON] заборгованості. В межах зведеного виконавчого провадження № 66537597 з метою забезпечення виконання рішення суду описано та арештовано нерухоме майно, що належить боржнику на праві власності, а саме - 2/3 частини трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво [ADDRESS] про право власності, на яке посилається позивач є свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, тому дана квартира в силу ст. 57 СК України не може бути визнана спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Вважає, що даний позов, який подано в процесі примусової реалізації арештованого майна боржника, дійсно використовується позивачем для недопущення звернення стягнення на нерухоме майно боржника [PERSON] . Ухвалою суду від 23.02.2022 року закрито підготовче засідання, а справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача подав заяву в якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, розгляд справи просив проводити без його участі. Відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі, проти задоволення позову заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12.10.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06.07.1991 року, серія та № [NUMBER] . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04.07.2007 р. шлюб між подружжям розірвано. Відповідно до Акту передачі квартир у власність в будинках державного житлового фонду від 21.10.1996 року вбачається, що [PERSON] передано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва № [NUMBER] на право особистої власності на житловий будинок виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, управління житлово-комунального господарства від 27.12.1996 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності в порядку приватизації. Позивач, [PERSON] вважаючи, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю колишнього подружжя звернулася до суду з позовом про визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ. Відповідно до положень ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. Обравши способом захисту поділ спільного майна подружжя, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести свої позовні вимоги. Спірні правовідносини регулюються положеннями глави 7 та глави 8 Сімейного Кодексу України про право особистої приватної власності дружини та чоловіка та спільної сумісної власності подружжя. Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П. 23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Судом встановлено, що [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , став власником квартири [ADDRESS] , на підставі Акту передачі квартир у власність в будинках державного житлового фонду від 21.10.1996 року та свідоцтва № 2 на право особистої власності на житловий будинок виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, управління житлово-комунального господарства від 27.12.1996 року. Так, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже, придбане під час шлюбу і до його приватизації майно (квартира) було спільним майном подружжя, однак згідно Акту передачі квартир у власність в будинках державного житлового фонду від 21.10.1996 року нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки було приватизовано відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що видано відповідне свідоцтво № 2 про право особистої власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що хоча спірна квартира і була придбана в період шлюбу сторін, але приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», то даний об`єкт є особистою приватною власністю [PERSON] та в силу п. 4 ч.1 ст. 57 СК України не підлягає поділу як спільне сумісне майно. Крім цього, суд звертає увагу, що в межах зведеного виконавчого провадження № 66537597 з метою забезпечення виконання рішення суду приватним виконавцем описано та арештовано нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] на праві власності, а саме - 2/3 частини спірної трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи. В той час як в постанові Верховного суду від 06.03.2019 року у справі № 317/3272/16-ц зазначено, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Оцінивши усі докази в сукупності, проаназівавши норми, які регулюють виниклі правовідносини, суд дійшов висновку, що вказане нерухоме майно не підлягає поділу, оскільки не є спільним сумісним майном.

Outcome: dismissed