Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

Заявленим позовом на вирішення суду ставиться питання про зняття арешту з майна. В обґрунтування заявленого позивач повідомив суду наступне. Заявник придбав об`єкт нерухомості. Йому стало відомо, що на все його майно накладено обтяження в рамках трьох виконавчих проваджень. Такі дії вважає протиправними, оскільки наразі усі виконавчі провадження завершені і борги перед банками відсутні, а отже є всі підстави для задоволення вимог і скасування трьох арештів на нерухоме майно позивача. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено. Відповідачі направленими відзивами заперечували задоволення позову. Представник АТ "РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ" вважає довірителя неналежним відповідачем, а заявлений предмет не правильним способом захисту. Крім цього, даний представник повідомив про відсутність заборгованості у [PERSON] перед даною фінансовою установою. Представник ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" не заперечував задоволення позову, однак вважає, що довіритель не порушував жодних прав позивача. Проаналізував матеріали надані позивачем судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, отримував код платника податків та при зверненні до суду сплатив судовий збір. Відповідно до роздруківки інформації за результатами пошуку виконавчих проваджень від 18 лютого 2022 року позивач був боржником за двома виконавчими провадженнями. В одному стягувачем є ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" провадження № 28693443, що відкрито 14 вересня 2011 року. В другому провадженні стягувачем є УПФУ у Житомирській області за № 36917997, що відкрито 11 березня 2013 року. 23 листопада 2021 року ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" надало довідку про те, що станом на день видачі даної довідки позивач не має заборгованості перед банком. 4 серпня 2021 року представник виконавчої служби повідомив представника позивача про наступне. Згідно автоматизованих баз даних у відділі виконавчої служби перебували на виконанні виконавчі провадженні де боржником була позивач. Виконавче провадження № 11523398 з примусового виконання листа № 2 - 1617 від 3 листопада 2008 року виданого Богунським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ "РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ" заборгованості в розмірі 30 234,89 гривень. 18 лютого 2009 року у виконавчому провадженні винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту. 25 серпня 2010 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (направлення виконавчого документу за належністю). Крім цього, перебувало виконавче провадження № 28693443 з примусового виконання листа № 2-974/07 від 17 липня 2008 року виданого Житомирським районним судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку на користь ЗАТ "ПРИВАТБАНК" боргу в розмірі 47 444,21 гривень. 14 вересня 2011 року прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту. 30 січня 2018 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника майна. Також, виконавчою службою повідомлено боржника, що надати копії документів не представляється можливим у зв`язку із їх знищенням за закінченням строку зберігання. 9 серпня 2021 року виконавчою службою повідомлено представника [PERSON] про наступне. У відділу на виконанні перебувало виконавче провадження № 8321135 з примусового виконання листа № 2-974 від 29 жовтня 2007 року. Відкрито провадження 23 липня 2008 року і 28 квітня 2011 року виконавчий лист повернуто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 21 квітня 1999 року № 606-XIV). Крім цього, повідомлено, що відносно боржника наявне виконавче провадження № 28693443. 2 серпня 2021 року створено інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Дана копія документу містить інформацію про те, що позивач є власником земельної ділянки, права власності на яку зареєстровані 2 жовтня 2020 року. Крім цього, довідка містить відомості про наявність трьох обтяжень усього нерухомого майна [PERSON] у вигляді арешту. Перший арешт накладений 26 липня 2008 року державною нотаріальною конторою на підставі постанови виконавчої служби від 23 липня 2008 року. Другий арешт накладено інформаційним центром на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 18 лютого 2009 року. Третій арешт накладений 14 вересня 2011 року Інформаційним центром на підставі постанови виконавчої служби від того ж числа. Номери виконавчих проваджень не зазначені. Позивач зверталась до виконавчої служби із ідентичним позовом за участю третіх осіб двох раніше згадуваних банківських установ. Рішенням суду залишеним без змін апеляційною інстанцією у задоволенні вимог відмовлено у зв`язку із заявленням вимог до не належного відповідача. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою слід з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Згідно із частиною першою статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, серед інших, винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії). Згідно із статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Частини третя та четверта статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно. Таким чином, за змістом наведених положень Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії). Відповідно до положень статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV і роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Підставою обтяження майна позивача є зазначені постанови, винесені державним виконавцем в рамках виконавчих проваджень. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, заявник обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника. В силу частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Досліджені фактичні обставини справи свідчать, що за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тому направлена заява про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Аналіз фактичних обставин справи, норм законодавства, якими врегульовані дані правовідносини та судової практики дають підстави для висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки він є необґрунтований. Аналогічний висновок з приводу даних правовідносин міститься в рішенні Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі 607/3894/17. Результати вирішення спору не дають підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених останнім та документально підтверджених судових витрат. Витрати відповідачів перед судом не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed