Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору (Заяви) № б/н від 02 липня 2010 року [PERSON] звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанк. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 42 000 гривень. Однак, у порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та заборгованості по відсоткам за користування кредитом відповідач належним чином не виконала, у зв`язку з чим у відповідача перед АТ КБ «Приватбанк», станом на 07 грудня 2021 року, виникла заборгованість у розмірі 28 988 грн. 71 коп. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 02 липня 2010 року станом на 07 грудня 2021 року у розмірі 28 988 грн. 71 коп., яка складається з: 27 025 грн. 82 коп. - заборгованість за кредитом, в т.ч. 27 025 грн. 82 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1 962 грн. 89 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання, у якому просить розглядати справу у його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, та шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, а також від представника відповідача надходило до суду клопотання про відкладення розгляду справи, що було зроблено судом, та свідчить про обізнаність відповідача щодо наявності в суді вказаної справи та про ознайомлення із матеріалами справи, однак на цей час заперечень проти позову суду не представили, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 20 червня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 02 липня 2010 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви № б/н від 02 липня 2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а. с. 20). На підтвердження умов кредитування АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію анкети-заяви відповідача [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а. с. 20), паспорту споживчого кредиту (а. с. 21-23), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а. с. 24), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 25-48), виписку за договором про рух коштів (а. с. 60-78), розрахунок заборгованості (а. с. 15-17). Також судом встановлено, що відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено поточний кредитний ліміт, який в подальшому було як збільшено, так і зменшено, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а. с. 18). Однак відповідач станом на час подання позовної заяви ухиляється від виконання зобов`язань і має перед АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість. Згідно із наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 07 грудня 2021 року складає 28 988 грн. 71 коп., яка складається з: 27 025 грн. 82 коп. - заборгованість за тілом кредитом, в т.ч. 00 грн. 00 коп. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 27 025 грн. 82 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 00 грн. 00 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 1 962 грн. 89 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, 00 грн. 00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625; 00 грн. 00 коп. - нарахована пеня; 00 грн. 00 грн. - нараховано комісії (а. с. 15-17). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за тілом кредиту та за простроченими відсотками. Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що заборгованість за тілом кредиту, яка станом на 07 грудня 2021 року становить 27 025 грн. 82 коп., підлягає стягненню з відповідача. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом, суд дійшов таких підстав. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 22 червня 2020 року, який було підписано [PERSON] , він діяв з 22 червня 2020 року по 07 липня 2020 року, де було визначено розмір відсотків за прострочене виконання зобов`язання (а. с. 21-23). Оскільки зі спливом строку, який був зазначений в умовах, припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитним договором, а доказів додатково укладеної угоди стороною позивача суду надано не було, отже після 07 липня 2020 року позивач не має законних підстав нараховувати відсотки, передбачені договором, укладеним 02 липня 2010 року між банком та відповідачем, у зв`язку з чим у позивача не має підстав стягувати з відповідача заборгованість за простроченими відсотками після 07 липня 2020 року. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18). Таким чином, термін повернення відповідачем прострочених відсотків за користування кредитом становив до 07 липня 2020 року. Також за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Наведений висновок у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, підтверджує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за відсотками за користування кредитом нарахована по 07 грудня 2021 року включно. Однак, за наявними матеріалами справи не можливо встановити строк дії кредитного договору, оскільки в Анкеті-заяві № б/н від 02 липня 2010 року сторонами він не був погоджений. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості за простроченими відсотками, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як невід`ємної частини спірного договору. Оскільки умови договору приєднання розроблені банком, то вони повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведеними до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих Умов та Правил надання банківських послуг, з якими він ознайомлений. У відповідності до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Як вбачається із матеріалів справи, в Анкеті-заяві позичальника № б/н від 02 липня 2010 року не зазначена відсоткова ставка несвоєчасне погашення кредиту, будь-яких інших угод з цього приводу між сторонами, укладено не було. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, суд дійшов висновку, що в цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин 02 липня 2010 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 23 грудня 2021 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», відсутність у Анкеті-заяві № б/н від 02 липня 2010 року домовленості сторін про сплату відсотків, надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. При цьому, згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карт, який міститься в матеріалах зазначено справи та не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 липня 2010 року, шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату відсотків, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відскоками за користування кредитом у розмірі 1 962 грн. 89 коп. не підлягають задоволенню. Разом із тим, матеріалами справи не спростовано факт отримання відповідачем від позивача кредитної картки та проведення з її застосуванням певних операцій. Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала та не повернула використані кредитні кошти, а доказів протилежного суду не надала. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 27 025 грн. 82 коп. підлягають задоволенню, в іншій частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відскоками за користування кредитом у розмірі 1 962 грн. 89 коп. необхідно відмовити з підстав їх недоведеності. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2116 грн. 29 коп. (27 025 грн. 82 коп.*2 270 грн./28 988 грн. 71 коп.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial