Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Антонінської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] помер її дід [PERSON] , який постійно проживав з нею у належному для нього житловому будинку під [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] вона є єдиною спадкоємицею його майна, прийняла його спадщину та оформила її частину, а саме: 23 березня 2017 року державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Тиховською В. В. їй було видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 3,43 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Терешківської сільської ради. Окрім позивачки, спадкоємцем [PERSON] є його донька та матір позивача [PERSON] , яка його спадщини не приймала та на неї не претендує. Також до складу спадщини [PERSON] входить вищезазначений житловий будинок та приналежний до нього хлів. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначені житловий будинок та приналежні до нього господарські будівлі нотаріусом їй відмовлено у зв`язку з відсутністю свідоцтва про право власності на нього, потреба у якому передбачена діючим на сьогоднішній день законодавством, а також не проведення реєстрації права власності [PERSON] на дане нерухоме майно у встановленому на даний час порядку. Вказує, що діючим на час будівництва зазначених житлового будинку та господарських будівель законодавством не передбачалась необхідність оформлення та посвідчення права власності громадян на житлові будинку свідоцтвами про право власності, а також реєстрації права власності на них. У зв`язку з наведеним, приймаючи до уваги, що виникли об`єктивні обставини неможливості оформлення спадщини у звичайному нотаріальному порядку, просила суд визнати за нею в порядку спадкування після смерті діда [PERSON] , який помер [INFO] право власності на житловий будинок під літ «А1», житловою площею 22,7 кв. м„ загальною площею 42,7 кв. м.; хлів «Б» по [ADDRESS] . В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, подала письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання справи у його відсутність, щодо позовних вимог покладається на розсуд суду. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про слухання справи у її відсутність, щодо позовних вимог не заперечує. Третя особа [PERSON] належним чином повідомлялась про час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилась, заперечень щодо задоволення позову суду не надала. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 вересня 2011 року виконавчим комітетом Терешківської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, [PERSON] помер [INFO] , про що було зроблено відповідний актовий запис № 18. Померлий [PERSON] є дідом позивача по справі, що підтверджується: копією свідоцтва про народження матері позивача, третьої особи по справі - [PERSON] , серії [NUMBER] від 26 жовтня 1953 року, виданого Терешківською сільською радою Антонінського району Кам`янець - Подільської області; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , серії [NUMBER] від 08 березня 1973 року, відповідно до якого [PERSON] після укладення шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] ; копією актового запису про шлюб №1 від 21 лютого 1981 року, складеного виконавчим комітетом Терешківської сільської ради Красилівського району на [PERSON] та [PERSON] ; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ,№ [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] після укладення шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] ; копією свідоцтва про народження позивача - [PERSON] , серії [NUMBER] від 26 лютого 1974 року, виданого Терешківською сільською радою Красилівського району Хмельницької області; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , серії [NUMBER] від 03 березня 1991 року, відповідно до якого [PERSON] після укладення шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] . З копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14 березня 2017 року №47060406 вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заведено спадкову справу №60368039, номер справи у нотаріуса: 140/2017. Після смерті [PERSON] позивачка є спадкоємицею його майна, прийняла його спадщину та оформила її частину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,43 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Терешківської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, виданим державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Тиховською В. В. 23 березня 2017 року, реєстровий № 1-417. Окрім [PERSON] , спадкоємцями [PERSON] є його дочки [PERSON] та [PERSON] , які належні їм частки спадкового майна після смерті батька не приймали та на неї не претендують, що підтверджується їхніми заявами, які містяться у спадковій справі № 140/2017, заведеній до майна померлого [PERSON] . Нотаріус постановою від 03 серпня 2021 року № 923/02-31 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після смерті [PERSON] на право на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності спадкодавця на належний йому будинок за вказаною адресою. У силу вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не одержав або втратив свідоцтво про право на майно. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка [PERSON] є спадкоємцем за законом, однак позбавлена можливості вирішити питання оформлення спадщини у позасудовому порядку. Слід врахувати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту та застосовується лише якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У порядку статей 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя ст. 1223 ЦК). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно витягу з погосподарських книг, головою домогосподарства в [ADDRESS] був [PERSON] . Будівництво зазначених житлового будинку та господарських будівель здійснювалось [PERSON] до 05 серпня 1992 року згідно з законом та на відведеній для цього земельній ділянці, яка була закріплена та обліковувалась за останнім, вони не є та не визнанні самочинним будівництвом, збудовані з дотриманням будівельних норм, не порушують будь-чиїх прав та інтересів, протягом тривалого часу використовуються за призначенням без зауважень з боку контролюючих органів. Наведене підтверджується зокрема технічним паспортом на даний житловий будинок та довідкою характеристикою на нього. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Зважаючи на вказане, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на будинок після смерті [PERSON] , а також те, що на спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи, а також беручи до уваги, що позивач прийняла в порядку та строки, встановлені законом та надала суду достатньо належних та допустимих доказів, щоб суд дійшов висновку, що спірне спадкове будинковолодіння належить на праві власності померлому [PERSON] , суд доходить висновку, що її позовні вимоги щодо визнання за нею в порядку спадкування права на будинковолодіння ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Користуючись принципом диспозитивності, визначеним ч. 1 ст. 13 ЦПК України,суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, а тому підстав для стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивача не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: approved