Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

У червні 2021 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що вони, будучи спадкоємцями першої черги після смерті їхньої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , у встановлені законом строки звернулися до Другої Житомирської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Окрім них спадкоємцем був їхній брат [PERSON] , який також прийняв спадщину та в подальшому [INFO] він помер. Втім постановою нотаріуса їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що вони не надали правовстановлюючого документу на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS] . Як зазначено в позовній заяві, їхня мати [PERSON] в 1957 році отримала в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку та в 1963 році побудувала житловий будинок загальною площею 85,80 кв. м за адресою: [ADDRESS] , але за її життя будинок не був зданий в експлуатацію та право власності за нею на будинок зареєстровано не було. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому позивачі, уточнивши позовні вимоги, просять: 1) визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування після померлої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] , яка згідно технічного паспорту складається з приміщень: 1-1 веренда площею 9,5 м2, 1-2 передпокій 11,5 м2, 1-3 коридор 3,2 м2, 1-4 кухня 6,6 м2, 1-5 кімната 20,2 м2, 1-6 кімната 10,8 м2; 2) визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування після померлої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] , яка згідно технічного паспорту, який складається з приміщень: 1-1 веренда площею 9,5 м2, 1-2 передпокій 11,5 м2, 1-3 коридор 3,2 м2, 1-4 кухня 6,6 м2, 1-5 кімната 20,2 м2, 1-6 кімната 10,8 м2. Загальна площа частини будинку складає 85,5 м2. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 18.10.2021 року за клопотанням представника позивачів адвоката Петрушиної Л.А. витребувано у Житомирської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи № 336/2004, заведеної 20.04.2004 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 22.12.2021 року за клопотанням представника позивачів адвоката Петрушиної Л.А. витребувано в комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи № 18397 на будинок за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачі та їхній представник вимоги позову підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Позивачі пояснили, що в батьків не було достатньо коштів на прийняття будинку в експлуатацію. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву з проханням проводити розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши позивачів та їхнього представника, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.11.2003 року, виданого Богунським РВ РАГС м. Житомира, та копіями свідоцтв про народження позивачів, копіями свідоцтв про одруження, укладення шлюбу та про розірвання шлюбу (а. с. 13-17). Отже, позивачі є спадкоємцями за законом після смерті їхньої матері [PERSON] , враховуючи відсутність відомостей щодо складення нею заповіту. 20.04.2004 року Другою Житомирською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 336 за 2004 рік до майна померлої [INFO] [PERSON] , відповідно до якої спадкоємцями майна померлої є позивачі [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] згідно довідки Другої Житомирської державної нотаріальної контори від 15.11.2010 року (а. с. 21). [PERSON] помер [INFO] , про що 11.02.2013 року видано Відділом ДРАЦС Житомирського МУЮ свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а. с. 22). Постановою державного нотаріуса Другої Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук А.І. від 22.05.2020 року позивачам та їхньому брату [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок в 1/3 частці кожному зі спадкоємців, оскільки відповідно до наданих документів спадкодавця [PERSON] за життя не набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 23). Відповідно до договору про надання [PERSON] в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності № 343 від 29.11.1957 року на підставі рішення виконкому Житомирськї міської Ради депутатів трудящих № 776 від 06.08.1957 року на праві безстрокового користування надано земельну ділянку в [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), загальною площею 600 кв. м (а. с. 18-20). У матеріалах інвентаризаційної справи № 18397 на житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 126 - 190) також наявна копія договору про надання [PERSON] та її чоловіку [PERSON] в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності № 119 від 25.07.1962 року на підставі рішення виконкому Житомирськї міської Ради депуттатів трудящих № 574 від 10.07.1962 року на праві безстрокового користування надано земельну ділянку в [ADDRESS] , загальною площею 600 кв. м. Як слідує з матеріалів інвентаризаційної справи, житловий будинок [ADDRESS] не був прийнятий в експлуатацію. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Такі роз`яснення надані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась і була прийнята позивачами до 1 січня 2004 року внаслідок фактичного вступу ними в управління та володіння спадковим майном, оскільки вони на момент смерті спадкодавця мали з нею спільне місце проживання в будинку [ADDRESS] (а. с. 10-12, 93), суд керується чинним на час відкриття спадщини ЦК УРСР. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За правилами ст. 548, ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 3.1 узагальнення «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року роз`яснив наступне. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов`язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов`язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами . За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Із досліджених судом доказів та встановлених обставин суд дійшов до висновку, що позивачі є спадкоємцями всіх належних спадкодавцю [PERSON] прав та обов`язків, належних їй на момент відкриття спадщини, що не припинилися внаслідок її смерті, і вони прийняли спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, проживаючи на момент смерті своєї матері разом із нею за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить вказана в паспортах позивачів інформація про їхнє зареєстроване місце проживання за цією адресою та копія довідки № 164 від 19.04.2004 року щодо місця реєстрації матері позивачів на момент її смерті (а. с. 10-12, 93). Поряд із тим, із матеріалів справи можна зробити висновок про те, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] не був введений в експлуатацію, квартира [ADDRESS] в цьому будинку, яка є предметом спору, не була виділена в натурі, відповідана нумерація квартири не проведена, житлове приміщення не було узаконене та не внесено запису про право власності на нього за матір`ю позивачів у погосподарській книзі місцевої Ради, а отже, спірна нерухомість не належала спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності на момент її смерті, тому суд не погоджується з обгрунтуванням позовних вимог в частині того, що після смерті спадкодавиці відбувся перехід права власності до позивачів на зазначену квартиру. За наведених обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову, так як вимоги позивачів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не ґрунтуються на положеннях закону.

Outcome: dismissed