Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у будинку [ADDRESS] позивач мешкає з 2000 року на правах приватної власності. Разом з позивачем у зазначеному домі з 2002 року зареєстрований її син - [PERSON] , 1982 року народження. Будинок на праві приватної власності належить позивачу, згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2000 року. Комунальні послуги сплачує також позивач. Приблизно з початку 2021 року у позивача з сином почали різнитися погляди на життя, що призводило до сварок між ними та його сім`єю. Через це син зібрав всі власні речі і поїхав від неї у невідомому їй напрямку, висловлюючи намір постійного окремого проживання. З часом позивач від знайомих сина дізналася, що у нього є інша жінка, в якої він проживає. Приблизно два місяці тому син дзвонив, у розмові позивач запитала, чи повернеться він до неї. Син відповів, що часу і бажання на це у нього немає, ніяких претензій щодо проживання у будинку він не висловлював. Після того позивач з сином не розмовляла. Засобів зв`язку на сьогодні з сином немає. Перешкод у користуванні своїм житловим приміщенням позивач сину не чинила. Він добровільно визначив собі інше місце проживання і житловим приміщенням позивача він не користується. Таким чином, з початку 2020 року по теперішній час відповідач у будинку позивача не проживає, будь-яких претензій щодо проживання у будинку чи вселення в нього не заявляє, але добровільно знятись із реєстрації за цією адресою не бажає. Відповідач не несе будь-яких витрат по оплаті комунальних послуг. Крім того, що позивач сплачувала комунальні платежі під час проживання відповідача в будинку, вона змушена нести витрати по оплаті поточних платежів, які нараховуються і на відповідача. Це завдає їй значних матеріальних проблем. З огляду на вище наведене, у позивача є всі підстави стверджувати, що відповідач вибув з початку 2020 року на інше постійне місце проживання, тому позивач просить суд визнати відповідача - [PERSON] , 1982 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , через вибуття на інше постійне місце проживання. Ухвалою від 02.05.2022 року суд вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу направлялась позовна заява з додатками та копія ухвали про прийняття до розгляду та відкриття провадження за адресою місця реєстрації. Вказане повернулось на адресу суду з відміткою «вручено особисто». Станом на 23.06.2022 року відповідачем відзиву не надано. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ч. 13 ст.\~7\~ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою по [ADDRESS] (а.с.5-6). Крім того, позивач [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2000р. придбала житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] отже є власником вищезазначеного житла (а.с.10-11). Крім того, згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому відповідач [PERSON] , 08.05.1982 зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 23.12.2002р. по теперішній час (а.с.8,17). Як вбачається з наявного в матеріалах справи акту про фактичне не проживання особи (осіб) в житловому приміщенні від 24.01.2022 року, засвідченого головою квартального комітету № 21, відповідач [PERSON] , [INFO] з травня 2021 року по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Частиною 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, в тому чисті те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.\~383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини. Відповідно до положень ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з\~ч.\~33\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з п. 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї\~понад один\~рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] як член сім`ї власника житла, фактично не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, чим обмежує право позивача на власність та вільне розпорядження нею, а тому суд вважає, що позов в частині визнання [PERSON] втратившим право користування житлом необхідно задовольнити. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь\~позивача слід\~стягнути судовий\~збір у\~розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного й

Outcome: approved