Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

22.02.2022 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 18.03.2022, мотивуючи тим, що [INFO] у віці 39 років помер його брат [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на все його майно, в тому числі на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Він, як спадкоємець за законом на майно померлого брата, не має можливості оформити спадщину, оскільки згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зареєстровані обтяження на майно померлого, на підставі постанови державного виконавця Білоцерківського відділу ДВС за № 142251909 від 04.05.2012. На звернення до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо надання відомостей про накладений арешт, останній надав відповідь, що арешт на усе майно [PERSON] накладено в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом 10.08.2009 у справі № 2-6453/2009, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , яке 09.07.2012 закінчене, тому рекомендовано звернутися до суду. Враховуючи, що в досудовому порядку вирішити питання щодо скасування арешту виявилося неможливим, а вказане обтяження перешкоджає в реалізації ними права спадкування, просив у судовому порядку скасувати арешт, накладений на все майно [PERSON] , згідно постанови про арешт майна боржника від 04.05.2012 ВП № 14251909, винесеної міським відділом державної виконавчої служби у місті Біла Церква Київської області (реєстраційний номер обтяження: 12464133 від 04.05.2012 15:40:39). 05.05.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач - [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, 15.06.2022 представник позивача адвокат Бойко Ірина Юріївна подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач - [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, 31.05.2022 подала до суду заяву, про визнання позову, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та задовольнити позов у повному обсязі. Третя особа про дату, час та місце підготовчого засідання повідомлена належним чином, причини неявки представника Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) суд не повідомила, письмові пояснення\~ та заяви з процесуальних питань до суду не подала. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4\~ ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою:\~ [ADDRESS] , являється братом померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , після смерті якого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 28.04.2021 заведено спадкову справу № 324/2021 (№ 67579555 у спадковому реєстрі), що підтверджено матеріалами справи (а.с.4-12, 15). З матеріалів справи (а.с. 13,14) вбачається, що 19 листопада 1997 року згідно наказу ВАТ «Росава» № 1019\~ було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості щодо зареєстрованого права власності на вказане майно відсутні. Згідно Інформації Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.01.2022 (а.с.16), 04.05.2012 15:40:39 за № 12464133 реєстратором: Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано обтяження: арешт нерухомого майна (невизначене майно, все майно), на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 14251909, 04.05.2012, виданої міським відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції (державний виконавець Р.М. Бабін). 10.02.2022 представник позивача, адвокат Бойко І.Ю., звернулася до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із запитом щодо надання відповіді на питання, зокрема, чи знято арешт з майна боржника -\~ [PERSON] по виконавчому провадженню № 14251909 та якщо не знято то з яких підстав. 22.02.2022 на вказаний запит Білоцерківським міським відділом ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надано відповідь за № 18001 ( а.с.18), в якій зазначено, що в провадженні відділу ДВС перебувало ВП № 14251909 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 10.08.2009 за № 2-6453/2009, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 16.07.2009 і до повноліття дитини; 18.08.2009 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, боржником аліменти не сплачувалися, тому з метою забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме майно боржника та 09.07.2012 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Також, в провадженні даного відділу перебувало ВП № 41060507 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 10.08.2009 за № 2-6453/2009, 03.12.2013 державним виконавцем винесено постанову про відкриття даного виконавчого провадження та, в зв`язку з надходженням свідоцтва про смерть боржника, ВП № 41060507 було закінчено згідно п.3\~ ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Щодо заяви представника заявника про скасування арешту відділом ДВС роз`яснено, що арешт з майна боржника може бути знятий за лише за рішенням суду. Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , 06 вересня 2011 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, на підставі якого було видано виконавчий лист № 2-6453/2009 та відкрито виконавче провадження № 14251909, на користь відповідача з [PERSON] було стягнуто аліменти\~ на дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.18-21). З відповіді Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 18001 (а.с.18) вбачається, що свідоцтво про смерть боржника було подано в межах ВП № 41060507 та згідно п.3\~ ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення даного виконавчого провадження, а враховуючи, що державним виконавцем не було встановлено підстав, передбачених ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», для зняття арешту при закінченні виконавчого провадження, накладний постановою від 04.05.2012 арешт на нерухоме майно боржника не було знято, адже, вказане обтяження було застосовано в межах ВП № 14251909, яке було закінчено згідно п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] , була надана в спільну сумісну власність громадянам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та в межах ВП № 14251909 було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] , отже і на вказану квартиру, враховуючи, що частки співвласників не були визначені. Таким чином, накладений постановою державного виконавця арешт на нерухоме майно боржника від 04.05.2012 порушує права інших співвласників майна, зокрема, позивача - [PERSON] , на розпорядження майном. Відповідно до ст. 1216,1218 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1261 Цивільного Кодексу України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а відповідно до ст. 1262 цього Кодексу - у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вказаний арешт перешкоджає спадкоємцям померлого [INFO] [PERSON] , в тому числі позивачу за умови відсутності спадкоємців першої черги та спадкоємців за заповітом,\~ в реалізації\~ спадкових прав, щодо отримання свідоцтва про право на спадкове майно, адже, згідно п.4.17 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 17.09.2015 за № 1784/2, зареєстрованого 25.09.2015 за № 1145/27590, зі змінами, якщо на спадкове майно накладено арешт видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. В даному випадку встановлено, що позивач зареєстрований та проживає в квартирі, на яку накладено арешт, та він на законній підставі володіє даним майном, а арешт на квартиру\~ накладено\~ в межах ВП 14251909 в інтересах [PERSON] , яка є належним відповідачем у даній справі. Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції чинній на дату закінчення виконавчого провадження № 14251909 09.07.2012), у разі закінчення\~ виконавчого\~\~ провадження\~\~ (крім направлення виконавчого\~ документа\~ за\~ належністю\~ іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за\~ рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи\~ вжиття запобіжних заходів,\~ а також крім випадків нестягнення виконавчого збору\~ або\~ витрат,\~ пов`язаних\~ з\~ організацією\~ та\~\~ проведенням виконавчих\~ дій),\~ повернення\~ виконавчого\~ документа\~ до суду або іншого\~ органу\~ (посадовій\~ особі),\~ який\~\~ його\~\~ видав,\~ арешт, накладений на майно боржника,\~ знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться\~\~ інші\~ дії, необхідні\~ у\~ зв`язку\~ із\~ завершенням виконавчого провадження.\~ Завершене виконавче провадження не\~ може\~ бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно\~ боржника,\~ у\~ постанові\~ про\~ закінчення виконавчого\~ провадження\~ або\~ повернення виконавчого документа до суду\~ або\~ іншого\~ органу\~ (посадовій\~ особі),\~ який\~ його\~ видав, державний\~ виконавець\~ зазначає про зняття арешту,\~ накладеного на майно боржника. Як встановлено судом, ВП № 14251909 було закінчено 09.07.2012, згідно п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби), тому арешт не було знято, представник позивача звернувся до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою запитом щодо арешту майна 10.02.2022, однак\~ арешт також не було знято, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Так, підстави та порядок зняття арешту визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), який чинний на момент звернення позивача до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про скасування арешту майна. Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону № 1404-VIII). Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 59 Закону № 1404-VIII, підставами для зняття державним виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Разом з тим, з аналізу ч. 4, ч.5 ст. 59 Закону № 1404-VIII вбачається, що державний виконавець не має можливості самостійно зняти арешт з майна, який накладений за постановою міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, враховуючи відсутність підстав передбачених вказаною нормою, а також те, позивач не є стороною виконавчого провадження. За ч.1 ст.15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.2\~ ст.16 ЦК України - суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16. Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені у справі обставини, суд вважає, що накладений арешт на майно порушує права позивача, а іншого способу зняти заборону (скасувати арешт) в нього, крім судового, немає. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, діючи в межах заявлених вимог, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved