Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Процедура (рух справи): У квітні 2022 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон», заборгованість по заробітній платів сумі 9208,87 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 18 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 10 травня 2022 року задоволено клопотання позивача, витребувано від відповідача докази: - довідку про загальну суму заборгованості по виплаті належної [PERSON] заробітної плати на день його звільнення з підприємства з посади електрозварника ручного зварювання формувально-арматурного цеху станом на 20.12.2021; - довідку про середній заробіток [PERSON] , в тому числі, про розмір середньоденної заробітної плати. Зобов`язано відповідача надати витребувані докази до суду протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений у встановленому законом порядку, проте, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог частини першої статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі доказів, які є у справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Аргументи позивача, [PERSON] : Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 23 липня 2020 року працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон» на посаді електрозварювальника ручного зварювання 4 розряду по 20 грудня 2021 року. 20 грудня 2021 року його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На день його звільнення Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон» мало перед ним заборгованість по заробітній платі в розмірі 9208,87 грн. Оскільки відповідач не виплатив його заробітну плату, просив суд задовольнити його позов. Також просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з дня звільнення і по дату ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач надав суду копії доказів: паспорту, ідентифікаційного номеру, посвідчення учасника бойових дій, трудової книжки, розрахункового листка за грудень 2021 року щодо нарахованої і невиплаченої заробітної плати в сумі 9208,87 грн., індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] (Форма ОК-5) з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 22 березня 2022 року. До судового засідання представник позивача надала суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Позиція відповідача, ТОВ «Світловодський завод «Спецзалізобетон»: Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, представник відповідача без поважних причин в судове засідання повторно не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не надав. Отже, про можливі заперечення проти позовних вимог відповідач суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи та зміст заяви позивача по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані позивачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов слід задовольнити з таких підстав. Встановлені судом фактичні обставини справи: З 23 липня 2020 року [PERSON] працював на посаді електрозварювальника ручного зварювання 4 розряду у формувально-арматурному цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон», що підтверджується копією трудової книжки. Згідно наказу від 20 грудня 2021 року №0106-к [PERSON] звільнено з роботи за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. З розрахункового листка за грудень 2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон», заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон» по заробітній платі на день звільнення [PERSON] 20 грудня 2021 року становить в загальній сумі 9208 грн. 87 коп. З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (Форма ОК-5) з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, яке видано 22 березня 2022 року Управлінням обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, видно, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон» (код ЄДРПОУ 43673476), нараховувало [PERSON] заробітну плату з липня 2020 року. Розмір нарахованої працедавцем заробітної плати працівнику [PERSON] за два місяці 2021 року до місяця його звільнення, у жовтні 2021 року становить 7877,62 грн., у листопада 2021 року становить 6027,04 грн. 11 квітня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон» та просить ухвалити рішення, яким стягнути на його користь: заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач не надіслав до суду відзиву на позовну заяву, отже, про свої можливі заперечення проти позовних вимог відповідач суду не повідомив. Вказані обставини справи підтверджуються належними та допустимими доказами, та не спростовані. Джерела права, оцінка суду: Відповідно до статті 43 Конституції України кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 4 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідач КП «Житлосервіс 2012» не спростував факту не здійснення ним належних звільненому працівнику [PERSON] виплат всіх сумм, нарахованих на день звільнення. Отже, позивачем доведено, що відповідач не виконував законодавство про працю, затримував проведення виплати заробітної плати, що стало підставою для звернення позивача до суду. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз`яснень викладених в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вказана позиція щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні міститься у правовому висновку Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі №6-64цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з висновку Постанови Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі за №6-144ц13, яка має враховуватись судами загальної юрисдикції відповідно до ст.360-7 ЦПК України, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення, видачі судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до положень статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до п.п.1-7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Висновки суду: Між сторонами виник спір про оплату праці. Судом встановлено, що [PERSON] з 23 липня 2020 року працював на посаді електрозварювальника ручного зварювання 4 розряду у формувально-арматурному цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон», що підтверджується копією трудової книжки. Згідно наказу від 20 грудня 2021 року №0106-к [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. Після звільнення [PERSON] відповідач не провів з ним повний розрахунок, та станом на 20 грудня 2021 року має заборгованість на загальну суму 9208,87 грн., що підтверджується розрахунковим листком відповідача. Відповідач не заперечував факт не проведення при звільненні [PERSON] виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства. Враховуючи загальну суму заборгованості суд приходить до висновку, що в день звільнення відповідачем позивачеві не виплачено заборгованість по заробітній платі у сумі 9208,87 грн., що в судовому засіданні не спростовано. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму боргу по заробітній платі, що належать йому від підприємства. Відповідно до даних індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (Форма ОК-5) з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, яке видано 22 березня 2022 року Управлінням обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, видно, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодський завод «Спецзалізобетон» (код ЄДРПОУ 43673476), нараховувало [PERSON] заробітну плату з липня 2020 року. Розмір нарахованої працедавцем заробітної плати працівнику [PERSON] за два місяці 2021 року до місяця його звільнення, у жовтні 2021 року становить 7877,62 грн., у листопада 2021 року становить 6027,04 грн. Суд визначає середній заробіток позивача відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Суд зазначає, що середньоденна заробітна плата [PERSON] визначається шляхом ділення сукупного заробітку за жовтень 2021 року та листопад 2021 року на кількість робочих днів у цьому періоді (7877,62+6027,04 = 13904,66 : 42 робочих днів), та становить 331 грн. 06 коп. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, з урахуванням дати звільнення позивача у 2021-2022 роках (з 20 грудня 2021 року по день ухвалення судового рішення 15 червня 2022 року) - 123 робочих дня. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 грудня 2021 року по 15 червня 2021 року включно у сумі 40720 грн. 79 коп. (123 робочих дня х 331 грн. 06 коп. середньоденної заробітної плати = 40720,79 грн.). Встановлені у судовому розгляді фактичні обставини справи, переконують суд у тому, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому позов слід задовольнити. Відповідно до п.п.1, 2, п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір юридичною особою - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який з 01 січня 2022 року становить 2481 грн. Судові витрати у справі суд розподіляє у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, та стягує їх з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved