Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2021 належить житловий будинок [ADDRESS] . Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0603 га, цільове призначення землі - для обслуговування житлового будинку. Зазначена земельна ділянка відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії МК б/н належить колишнім господарям - відповідачам у справі [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що в силу ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 328 Цивільного кодексу України, у зв`язку із переходом права власності на будинок до нього перейшло і право власності на спірну земельну ділянку. В судове засідання позивач та його представник - адвокат Вялова І.М. не з`явились, проте представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача , позов підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не подали. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, інвентаризаційну справу на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , заяву представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи і вирішення справи на підставі наявних у справі доказів,суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27.01.2021 нотаріусом Першої Первомайської державної нотконтори Сіраченко Т.П. позивачу [PERSON] належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями , що знаходяться в [ADDRESS] (а.с.8). Позивач зареєстрував своє право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку б/н, земельна ділянка площею 0,0603 га, що розташована по [ADDRESS] , досі належить колишнім власникам - відповідачам у справі [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України). Встановлено, що при переході права власності на житловим будинок, питання щодо набуття позивачкою права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку не вирішувалось. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити, вказавши цільове призначення земельної діянки, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку - для обслуговування житлового будинку, оскільки [PERSON] набувши право власності на житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, набув також і право власності на спірну земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] , цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, тому з метою захисту прав позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved