Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

22.04.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 вересня 2014 року його було прийнято на роботу слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розрядку до відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» державного підприємства «Придніпровська залізниця». 18 листопада 2015 року він був призваний на строкову військову службу. Під час проходження строкової військової служби за ним на підприємстві зберігалось місце роботи і середній заробіток. З 30 квітня 2016 року він продовжив проходження військової служби за контрактом на 3 роки. 31 січня 2017 року відповідач припинив з ним трудовий договір на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ. Відповідач вважає, що під час укладення контракту 30.04.2016 року в Україні не діяв особливий період, і тому зобов`язань щодо збереження місця роботи і середнього заробітку у нього не було. Вважає, що відповідач незаконно припинив з ним трудовий договір та виплату середнього заробітку, у зв`язку з чим просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 28 квітня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 24.05.2022 року від представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечив, пославшись на те, що особливий період відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визнано як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію(крім цільової), або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і часткового відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. З цим погоджується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ, в аналогічній справі. Так, у своїй ухвалі від 01.02.2017 у справі № 712/12982/15-ц Вищий спеціалізований цивільних і кримінальних справ зазначив, що укладання військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України. Стосовно воєнного стану: Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII встановлено, що у разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану, який затверджується Верховною Радою України та підлягає негайному оприлюдненню. Щодо мобілізації, то згідно з частиною 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ, вид обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначається Президентом України в рішенні про її проведення. Останню мобілізацію, відповідно до Указу Президента України від 14.05.2015 року проведено протягом 2015 року. При цьому протягом 2016-2017 років рішення про проведення мобілізації оголошено не було, а отже підстави для застосування до працівника гарантій, передбачених ч. З ст. 119 КЗпП України відсутні. Окремо слід зазначити, що Постановою Кабінету Міністрів від 04.03.2015 № 105 затверджено Порядок виплати компенсацій підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників. Відповідно до цієї Постанови компенсацій здійснюється підприємствам, установам, організаціям, у межах середнього заробітку таких категорій працівників: призваних починаючи з 18.03.2014 на військові службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; прийнятих починаючи з 08.02.2015 на військову службу за контрактом у разі кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану; які 11.06.2015 були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошення демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Окрім того, за приписами ч. З ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» для військовослужбовців строкової та військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, які під час дії особливого період вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється 6 місяців. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково. Пунктом 3 ст. 36 КЗпП України передбачено підставу для припинення трудового договору у разі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Таким чином, за відсутності в Указі Президента України про часткову мобілізацію» умов, передбачених ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , у разі призову працівника на строкову військову службу трудовий договір розривається на підставі п. З ст. 36 КЗпП України. Крім того просили застосувати строк давності, оскільки трудова книжка була видана Позивачу 17.01.2022, про що він не заперечує, оскільки зазначає про це у своїй позовній заяві (5 абзац 2 аркушу позовної заяви). З урахуванням положень ч.І ст.233 Кодексу законів про працю України, у редакції, яка була чинною на момент звільнення Позивача останнім днем для подання позовної заяви в межах строку є 17.02.2022. Натомість позовна заява [PERSON] датована 18.04.2022, тобто із порушенням визначено терміну звернення до суду на 2 місяці і 1 день. Поважність причин пропуску не обґрунтована. Просили суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 26.05.2022 року позивач [PERSON] до суду надав відповідь на відзив, зазначивши, що він не згоден з запереченнями відповідача, оскільки на час укладення контракту діяв особливий період діяльності усіх інституцій України, і який не закінчувався під час його служби в ЗСУ, та на нього поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Його звільнення з роботи з АТ «Українська залізниця» відбулося під час проходження військової служби у ЗСУ. Таке звільнення з роботи є незаконним. Щодо застосування строку позовної давності він заперечує, оскільки проходячи службу в ЗСУ військовослужбовці мають обмеження в своїх цивільних правах, і тому не міг вкластися в строки звернення до суду. Крім того, звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком відповідно ч. 2 ст. 233 КЗпПУ. Просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Згідно із частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Оскільки, Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України. В розумінні ч.6 ст.279 ЦПК України характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом [PERSON] з 12.09.2014 року працював слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду у відокремленому структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» державного підприємства «Придніпровська залізниця», що не заперечувалось відповідачем. Згідно з наказом ( розпорядженням) № 85/ОС від 31 січня 2017 року [PERSON] звільнено з посади слюсаря з ремонту рухомого складу 3 розряду, згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України, підстава звільнення: контракт проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України. З даним наказом [PERSON] не був ознайомлений. 26 квітня 2019 року між Міністерством оборони країни, в особі командира військової частини [NUMBER], та [PERSON] підписано контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського ( старшинського) складу строком на 1 рік. 23 квітня 2020 року між Міністерством оборони країни, в особі командира військової частини [NUMBER], та [PERSON] підписано контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського ( старшинського) складу строком на 1 рік. 22 квітня 20219 року між Міністерством оборони країни, в особі командира військової частини [NUMBER], та [PERSON] підписано контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського ( старшинського) складу строком на 1 рік. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо гарантій працівників, які прийняті на військову службу за контрактом. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Видами військової служби відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) є: - строкова військова служба; - військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; - військова служба за контрактом осіб рядового складу; - військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; - військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; - військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; - військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 1 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 2 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. 8 лютого 2015 року Законом України від 15 січня 2015 року № 116-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» частину другу статті 39 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: «2. За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання». Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період. 11 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 № 433-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», метою прийняття якого згідно з пояснювальною запискою до нього є посилення соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду. Зазначеним Законом частину другу статті 39 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: «2. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». 1 червня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким, зокрема частину третю та четверту статті 119 КЗпП викладено в редакції, яка (і на час виникнення спірних правовідносин у цій справі) передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Отже, на [PERSON] на час спірних правовідносин розповсюджувалися гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на час проходження ним військової служби за контрактом, оскільки рішенням Ради національної безпеки та оборони України констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України. Тому його звільнення слід визнати незаконним. Аналогічні по суті висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у праві № 583/1191/20 ( провадження № 61-5762св21), від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 441/1896/17 (провадження № 61-8697св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 495/6498/16-ц (провадження № 61-18316св18) та від 13 листопада 2019 року у справі № 495/6499/16-ц (провадження № 61-34154св18). Щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Трудові спори розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (пункт 2 частини першоїстатті 221 КЗпП України). Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 234 КЗпП Україниу разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. 31 січня 2017 року позивач отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис у книзі обліку руху трудових книжок. 22 квітня 2022 року позивач звернувся до суду із цим позовом. Суд вважає обґрунтованим посилання позивача щодо невчасного звернення до суду, оскільки він перебуває на військовій службі, бере участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому, із врахуванням особливостей проходження військової служби, був обмежений у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм право на звернення з позовом до суду. Враховуючи наведене, пропущений позивачем процесуальний строк для звернення з позовом до суду підлягає поновленню відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України, статті 234 КЗпП України, оскільки причини його пропуску є поважними. Аналогічна правова позиція висловлена постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №180/1040/18 (провадження №61-574св19). Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, з урахуванням принципів законності, суспільного і загального інтересу, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному,повному,об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що маються законні підстави для задоволення позовних вимоги. Відповідно дост. 141 ЦПК Україниз відповідача необхідно стягнути на користь держави витрати по сплаті судового збору за дві позовні вимоги, а саме про скасування наказу та збереження місця роботи, середнього заробітку в сумі 1984,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved