Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ODXRRX11350141\~від 05.06.2007\~року у\~розмірі 38247,73\~грн та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № ODXRRX11350141 від 05.06.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідачем, останній отримав кредит у розмірі 3176,80 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.06.2008 року. Згідно з умовами укладеного договору, договір складається з Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, відповідно до умов якого, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат, згідно з Умовами. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та належним чином, а саме: надав відповідачу кредит. Проте, відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором та станом на 18.11.2011 року виникла заборгованість у розмірі 38247,73 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 2379,80 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 15219,79 грн, заборгованість по комісії за користуванням кредитом 471,79 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 17878,64 грн, штраф (фіксована частина) 500 грн, штраф (процентна складова) 1797,51 грн. Оскільки відповідач відмовляється добровільно сплатити заборгованість за кредитним договором, представник позивача звернувся до суду з позовом. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 18.06.2021 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Яковлєва-Ангеловська О.А. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому пояснила, що строк звернення до суду із даним позовом не пропущений, оскільки строк позовної давності, відповідно до\~статті 261 ЦК України,\~відповідно до\~Умов надання споживчого кредиту фізичним особам,\~був встановлений сторонами тривалістю 5 років, і його необхідно відраховувати з 19.05.2010 року, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості, відповідач здійснив погашення кредиту у розмірі 5 грн, а потім 21.09.2010 року у розмірі 792 грн. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. Крім того, подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні в позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду з позовною заявою. При цьому вказує на те, що строк зобов`язання за кредитним договором сплив 05.08.2008 року, а позивач з позовною заявою до суду звернувся лише 11.01.2012 року, тобто через 3 роки та 5 місяців. Збільшення строку позовної давності не може бути застосовано, оскільки єдиний документ, який підписаний відповідачем це заява позичальника № ODXRRX11350141 від 05.06.2007 року, яка не містить посилання на збільшення строку позовної давності. Сплата відповідачем 19.05.2010 року 5 грн, а також 21.09.2010 року 792 грн. нічим не підтверджена, а зазначена у розрахунку з метою переривання строку позовної давності. Крім того, розрахунок заборгованості не може підтверджувати дійсний розмір боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 05.06.2007 року [PERSON] підписав заяву позичальника № ODXRRX11350141, відповідно до якої між відповідачем і АТ КБ «Приватбанк»\~був укладений кредитний договір на отримання строкового кредиту в сумі 3176,80 грн на строк 12 місяців, до 05.06.2008 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 20% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42,89 грн та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 288,8 грн (а.с. 4). Із заяви позичальника вбачається, що погашення заборгованості має здійснюватися в наступного порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 22 по 26 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 343,80 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно із Умовами. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, станом на 18.11.2011 року відповідач має заборгованість у розмірі 38247,73 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 2379,80 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 15219,79 грн, заборгованість по комісії за користуванням кредитом 471,79 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 17878,64 грн, штраф (фіксована частина) 500 грн, штраф (процентна складова) 1797,51 грн (а.с. 3). У відповідності до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки надані банком складові кредитного договору, крім заяви-анкети, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05.06.2007 року шляхом підписання заяви-анкети. Вказаний правовий висновок також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року (у справі № 342/180/17). За таких обставин банк має право вимагати стягнення з боржника лише тіла кредиту в розмірі 2379,80 грн, за умови надання доказів неповернення такого. Що стосується посилання представника відповідача стосовно спливу строків позовної давності, то суд приходить до висновку, що вони є обґрунтованими, з наступних підстав. Позивачем не надано належних доказів того, що заява позичальника на отримання кредиту містить домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності. Так, у постановах Верховного Суду України від 11 лютого, 11 березня, 10 червня, 1 липня та 4 листопада 2015 року (справи № 6-240цс14, 6-16цс14, 6-698цс15, 6-757цс15, 6-1926цс15) викладено правовий висновок, в якому зазначено, що: «Виходячи з положень статей 207, 256, 257, 259, 267 ЦК України, умови надання споживчого кредиту фізичним особам, якими установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника; суд не встановив належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву, а також те, що вони містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви, або в подальшому не змінювались, зокрема в частині збільшення строку позовної давності. Крім того, заява позичальника має містити домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором». Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У даному випадку, в ході розгляду даної справи, судом встановлено, що початок спливу строків позовної давності пов`язано з кінцевим терміном погашення кредиту зазначеного в заяві на отримання кредиту 05.06.2008 року, а загальний строк позовної давності сплинув 05.06.2011 року оскільки, саме з цією датою пов`язано відлік строків, впродовж яких у кредитора існує право на звернення до суду. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку шляхом направлення вимоги позичальнику або ж у судовому порядку. Таким чином, в разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (Постанова ВСУ №6-61цс14). Отже, щодо наявних правовідносин, має бути застосовано трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 4 ст. 267 ЦК України регламентовано, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за наявності про це заяви відповідача, яку, у даному випадку, містять матеріали справи. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Оскільки під час ухвалення даного рішення судом було встановлено пропущення строків позовної давності щодо тіла кредиту, що вбачається з вищевикладеного, а представником позивача не доведено переривання строків давності, тому суд дійшов висновку, що пропущення позивачем строку звернення до суду щодо стягнення заборгованості з відповідача у строк, більш, ніж передбачений ст. 257 ЦК України, - є підставою для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч. 1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України\~\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України\~\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Разом з\~цим,\~суд не\~може прийняти\~до уваги\~наданий позивачем\~розрахунок заборгованості,\~зокрема й\~те,\~що 19.05.2010\~року відповідач\~здійснив погашення\~кредиту у\~розмірі 5\~грн,\~а потім\~21.09.2010\~року у\~розмірі 792\~грн,\~оскільки даний\~розрахунок не\~містить підтвердження\~руху коштів\~по кредитному\~договору із\~зазначенням суми\~заборгованості за\~кредитним договором,\~і,\~до того\~ж,\~не є\~відповідним розрахунком\~заборгованості та\~фінансовим документом\~на підтвердження\~розрахунків між\~банком та\~відповідачем,\~а також\~не містить\~графи «Погашення\~заборгованості»,\~а містить\~лише перелік\~граф щодо\~нарахування заборгованості\~за кредитом. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого\~Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно зі\~ст. 41 Закону України "Про Національний банк України"\~та ч. ч. 1, 2\~ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого\~Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566\~(зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У своєму правовому висновку Вищий Господарський суд України згідно постанови від 06.04.2017 року справа № 905/2009/15, надаючи оцінку виписці по особовому рахунку вказав, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. З урахуванням вищевикладеного, судами обґрунтовано прийнято банківські виписки як належні докази підтвердження видачі кредиту та залишено поза увагою заперечення відповідача щодо факту укладення та виконання ним кредитного договору. Отже, інформація про рух коштів, про повну або часткову сплату щомісячних платежів за договором, в матеріалах справи відсутня. У зв`язку з цим суд позбавлений можливості перевірити розрахунок розміру заборгованості відповідача та погашення заборгованості відповідачем за кредитним договором. Суд зазначає, що\~позивач звернувся до суду з позовом 11.01.2012 року, тобто після спливу позовної давності, при цьому, як зазначалося вище, матеріали справи не містять доказів щодо погашення кредитної заборгованості відповідачем взагалі,\~що свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого просив представник відповідача,\~у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed