Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

В провадженні Миколаївського районного суду Одеської області перебуває зазначена цивільна справа. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2018 року, яке видане Державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області (реєстровий номер 1519), належить житловий будинок з відповідними господарчими спорудами і будівлями за адресою: [ADDRESS] . В лютому місяці 2020 року, між нею і відповідачем, було досягнуто попередньої домовленості про купівлю-продаж належного їй житлового будинку за 50000 грн., з відкладальною умовою, за змістом якої укладення договору купівлі-продажу на житловий будинок пов`язувався з моментом повного розрахунку відповідачем. На підтвердження зазначених домовленостей відповідач, 17 лютого 2020 року, надав їй відповідну розписку, згідно якої зобов`язався до лютого 2021 року здійснити повний розрахунок за житловий будинок. Відповідач одразу ж заселився до належного їй житлового будинку де мешкає і зараз. Але, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо здійснення повного розрахунку за попередньою домовленістю, відмовився здійснювати подальший розрахунок, а також не сплачує комунальні послуги. Відповідач добровільно належний їй житловий будинок не звільняє та не виселяється з нього, чим порушує право власності позивача. На підставі\~викладеного просила\~усунути перешкоди\~у здійсненні\~права користування,\~розпорядження та\~володіння належним\~їй житловим\~будинком,\~що знаходиться\~за адресою:[ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] із зазначеного будинку. Відзив на позовну заяву не надходив. Ухвалою судді від 25 січня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 23 червня 2022 року, судом оголошено протокольну ухвалу, задоволено клопотання відповідача про допит у якості свідка [PERSON] . Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Позивач, [PERSON] , в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Просила суд про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , в судовому засіданні позов визнав, підтвердив фактичні обставини справи. Суду повідомив, що дійсно між ним і позивачем досягнуто попередньої домовленості про купівлю-продаж належного позивачу житлового будинку за 50000 грн., з відкладальною умовою, за змістом якої укладення договору купівлі-продажу на житловий будинок пов`язувався з моментом повного розрахунку. Підтвердив, що він одразу після цієї домовленості заселився до цього житлового будинку де мешкає і зараз. Зазначав, що він здійснив часткову виплату коштів, але зараз у нього змінилися обставини і він не має бажання в подальшому укладати договір купівлі-продажу цього житлового будинку, оскільки він на сьогоднішній день коштує набагато менше і потребує значного ремонту. Згоден виїхати з будинку, але тільки після того, як позивач поверне йому сплачені кошти. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідача, у судовому засіданні суду пояснив, що між відповідачем і позивачем досягнуто попередньої домовленості про купівлю-продаж належного позивачу житлового будинку за 50000 грн., з відкладальною умовою, за змістом якої укладення договору купівлі-продажу на житловий будинок пов`язувався з моментом повного розрахунку відповідачем. Відповідач одразу після цієї домовленості заселився до житлового будинку, який належить позивачці. Суду пояснив, що саме він (свідок) здійснював розрахунок з позивачем за придбаний будинок. Підтвердив, що повного розрахунку не відбулося. Позивач не має бажання зараз укладати договір купівлі-продажу належного позивачу будинку, і мешкати там він теж не збирається, але згоден виселитися тільки після повернення позивачем отриманих коштів. Вислухавши сторони, свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено. Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2018 року, яке видане Державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області (реєстровий номер 1519), належить житловий будинок з відповідними господарчими спорудами і будівлями за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 6, 8) В лютому місяці 2020 року, між сторонами, було досягнуто попередньої домовленості про купівлю-продаж належного позивачу житлового будинку за 50000 грн., з відкладальною умовою, за змістом якої укладення договору купівлі-продажу на житловий будинок пов`язувався з моментом повного розрахунку відповідачем. (а.с. 10) Також відповідачем не заперечується той факт, що він без реєстрації, проживає у належному позивачу житловому будинку. Він не має бажання в подальшому укладати договір купівлі-продажу належного позивачу житлового будинку, згоден виїхати з будинку, але тільки після того, як позивач поверне йому сплачені кошти. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний принцип закріплено у ч. 1 ст. 321 ЦК України. За змістом ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, зміст права власності становлять правомочності володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під володінням, користуванням та розпорядженням своїм майном слід розуміти усвідомлену юридично гарантовану можливість мати річ у своєму фактичному виключному господарському пануванні, юридично забезпечену можливість застосовувати корисні властивості речі та юридично забезпечену можливість визначати подальшу долю майна шляхом вчинення щодо нього юридичних актів. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 391 ЦК України та виходячи з її назви (захист прав власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), нею встановлено речовий спосіб захисту права власника від порушень, які не пов`язані з позбавлення власника правомочності володіння, а спрямований на захист його правомочностей користування та розпорядження майном. Оскільки позбавити власника, без позбавлення самого правового титулу правомочності володіння спірним нежитловим приміщенням як нерухомим майном в силу його специфіки неможливо, у випадку безпідставного знаходження у ньому відповідача, має місце саме створення перешкод у користуванні та розпорядженні приміщенням без позбавлення володіння. Належним способом захисту при цьому є встановлений ст. 391 ЦК України негаторний позов про усунення перешкод у користуванні власником майна, під який підпадає вимога про виселення відповідача. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Отже, задоволення негаторного позову можливе за сукупності двох підстав: наявності у позивача права вимоги усунення перешкод та вчинення перешкод відповідачем (аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі № 907/791/17, від 17 липня 2019 року по справі № 910/9110/18 та від 25 лютого 2020 року по справі № 911/816/19). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Також, аналогічна правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 924/1220/17. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач, як власник житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , позбавлена можливості в повній мірі реалізувати своє право власності, зокрема користуватись та розпоряджатись належним їй майном, з огляду на те, що [PERSON] , не звільняє його та продовжує ним користуватись, без будь-яких правових на те підстав, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та виселення відповідача з об`єкту нерухомості, без надання іншого житла. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 992,40 грн.

Outcome: approved