Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 11.01.2022 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 08.07.2012 року, в загальній сумі 544154,00 грн., тобто кожному з позивачів в сумі 272077,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивачі посилаються на те, що 08.07.2012 року вони спільно надали [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, на підтвердження чого відповідачем було складено відповідну розписку, за умовами якої [PERSON] зобов`язався повернути отримані в позику грошові кошти частками, починаючи з моменту виходу [PERSON] на пенсію та закінчення останнім працювати на судах іноземного плавання. Як стверджує [PERSON] , він у 2015 році вийшов на пенсію та у 2021 році припинив працювати на судах іноземного плавання, за наслідком чого, з метою повідомлення відповідача про настання обов`язку з повернення грошових коштів, скерував на ім`я [PERSON] відповідну письмову вимогу, від отримання якої відповідач відмовився. У зв`язку з чим, позивачами неодноразово за допомогою телефонного зв`язку здійснювались дії з повідомлення [PERSON] про настання обов`язку з повернення позичених грошових коштів та скерування письмової вимоги. Однак, як стверджують позивачі, відповідач ігнорує зазначені вимоги, не визнає факту настання зобов`язань з повернення грошових коштів, у зв`язку з чим умови договору позики не виконує, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Також позивачі у позові просять суд вирішити питання з відшкодування судових витрат понесених на сплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.02.2022 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 22.02.2022 року до суду від представника відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав. Як стверджує представник відповідача, відповідно до розписки, сторонами було обумовлено настання зобов`язання з повернення грошових коштів за двох умов, а саме, що [PERSON] перестане працювати на судах закордонного плавання, та [PERSON] вийде на пенсію. Представник відповідача вважає, що позивачем не доведено належними доказами вказані обставини, у зв`язку з чим, за розпискою від 08.07.2012 року у [PERSON] не розпочалось зобов`язання з повернення коштів. Разом з тим, представник зазначив, що у разі настання таких зобов`язань, сторони обумовили повернення позики частинами, без визначення періоду і їх розміру, за наслідком викладеного з боку відповідача наразі відсутній обов`язок з повернення коштів та відсутня прострочена заборгованість за договором позики. 21.04.2022 року судом у попередньому судовому засіданні було ухвалено прийняти до розгляду відзив на позовну заяву. Також, 07.04.2022 року представником позивачів було подано до суду клопотання про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи. 21.04.2022 року до суду надійшла заява від представника відповідача про залучення до участі по справі в якості третьої особи, колишню дружину відповідача [PERSON] . 26.05.2022 року судом без видалення до нарадчої кімнати в підготовчому судовому засіданні було ухвалено долучити додані до суду докази до матеріалів справи та відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі по справі третьої особи. Також судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні призначеному на 04.07.2022 року представник позивачів позов підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.07.2012 року [PERSON] було складено розписку на підтвердження отримання у [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в сумі 20000,00 доларів США, які зобов`язався повернути частковими платежами, після того, як [PERSON] закінчить працювати на судах закордонного плавання та вийде на пенсію. Також відповідачем засвідчено у розписці, що позика є безвідсотковою. Щодо надання оцінки вказаній розписці, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями\~глави 71 ЦК України. Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також\~засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи\~отримання від кредитора\~певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із [PERSON] договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів [PERSON] підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що [PERSON] не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів,\~бо вказана розписка містить відомості, що\~відповідач отримав\~кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі». Досліджуючи вищевказану розписку, судом встановлено, що вона містить основні вимоги до договору позики, а саме ідентифікаційні дані позичальника та позикодавця, суму грошових коштів отриманих позичальником в борг, підтвердження позичальника стосовно зобов`язання з їх повернення, умови повернення таких коштів. Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи не спростовувалось написання ним вказаної розписки, справжність його підпису, отримання ним за вказаною розпискою від позивачів грошових коштів. Також суд зазначає, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Як встановлено судом, боргова розписка від 08.07.2012 року наявна у позивачів, що в свою чергу під час розгляду справи не спростовувалось відповідачем. На підставі вищевикладеного судом встановлено, що вказана розписка від 08.07.2012 року є чинною, оригінал якої міститься у позивачів, містить усі ознаки договору позики, недійсною не визнана, не оспорюється відповідачем, за наслідком чого, суд доходить до висновку, що вказана розписка від 08.07.2012\~рокує належним доказом підтвердження укладеного між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, договору позики, за умовами викладеними у розписці. Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 251\~ЦК України\~передбачено,\~що строком\~є певний\~період у\~часі,\~зі спливом\~якого пов`язана\~дія чи\~подія,\~яка має\~юридичне значення. Терміном\~є певний\~момент у\~часі,\~з настанням\~якого пов`язана\~дія чи\~подія,\~яка має\~юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 252 ЦК України, строк визначається\~роками,\~місяцями,\~тижнями,\~днями або\~годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України). Як вбачається з розписки сторонами правочину обумовлено наступний порядок повернення грошових коштів, а саме: після того, як [PERSON] закінчить працювати на судах закордонного плавання та вийде на пенсію. На підставі вищевикладеного вбачається, що сторонами за договором позики від 08.07.2012 року визначено термін повернення коштів, який пов`язаний з настанням певних обставин, а саме: - постановленням [PERSON] на пенсійний облік; - припинення [PERSON] праці на судах закордонного плавання. З поданих до суду позивачами доказів судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , 09.06.2015 року встав на облік, номер особового рахунку № [NUMBER] та отримує пенсію за віком, довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням, виданим 09.06.2015 року Пенсійним Фондом України №2003907554, серії [NUMBER] . Також судом встановлено, що [PERSON] дійсно працював моряком на судах, що підтверджується посвідченням особи моряка серії [NUMBER] , зі встановленим строком дії до 21.11.2023 року. З поданого позивачем паспорту моряка вбачається, що останнім днем його звільнення з судна було 17.09.2021 року. Надаючи оцінку, припиненню діяльності позивача [PERSON] , як моряка, що є передумовою для виконання зобов`язань за спірним договором позики, суд зазначає наступне. У відповідності до положень Порядку оформлення,\~видачі,\~обміну,\~вилучення,\~повернення державі\~та знищення\~посвідчення особи\~моряка,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~26\~червня 2015\~р.\~№ 441\~( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 р. № 813), посвідчення особи моряка (далі - посвідчення) є документом, що посвідчує особу, оформляється і видається громадянину України, який може обіймати будь-яку посаду на борту судна (крім військового судна) або працевлаштований на будь-яку посаду на борту судна (крім військового судна), зареєстрованого в Україні чи в інших державах. Посвідчення може бути видано також будь-якій особі, яка звернулася за посвідченням та працює на борту судна, зареєстрованого в Україні, або яка перебуває на обліку осіб, які шукають роботу, в центрі зайнятості та може обіймати будь-яку посаду на борту судна (крім військового судна). Посвідчення дає право його власнику на виїзд з України і в`їзд в Україну на судні, членом екіпажу якого він є, а також на виїзд з України і в`їзд в Україну в індивідуальному порядку під час прямування чи переходу на інше судно, списання із судна. Посвідчення вважається недійсним, вилучається та знищується в разі, коли зокрема закінчився строк його дії. На підставі викладеного, суд погоджується з доводами відповідача, що під час дійсного посвідчення особи моряка, його власник має право на працевлаштування на будь-яку посаду на борту судна, однак суд не погоджується з доводами, що єдиним доказом підтвердження закінчення діяльності особи моряка, є закінчення строку дії вказаного посвідчення. Відносини з торгівельного мореплавства врегульовані Кодексом торговельного мореплавства України. У відповідності до статті 51 вказаного Кодексу, до зайняття посад капітана та інших осіб командного складу судна допускаються особи, які мають відповідні звання та пройшли обов`язкову підготовку на умовах, визначених\~Міжнародною конвенцією про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з\~поправками. Положення про звання осіб командного складу морських суден та порядок їх присвоєння затверджується Кабінетом Міністрів України. Присвоєння звань засвідчується видачею диплома (сертифіката компетентності) та підтвердження до нього після успішного підтвердження компетентності у державній кваліфікаційній комісії. Обов`язкова підготовка моряків для осіб, які займають певні посади на судні або виконують спеціальні обов`язки на судні, здійснюється за програмами підготовки, схваленими центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері морського та річкового транспорту, та підтверджується отриманням особою\~Свідоцтва фахівця\~після успішного завершення схваленої програми підготовки та, у разі необхідності, підтвердження кваліфікації у державній кваліфікаційній комісії. У відповідності до статті 2 Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, до якої приєдналась Україна на підставі Закону України №464/96-ВР від 01.11.96, "Диплом" - означає дійсний документ, яку б назву він не мав, виданий Адміністрацією або за її уповноваженням, або той, що визнається Адміністрацією і дає право його власнику зайняти посаду, зазначену в цьому документі чи дозволену національними правилами. "Власник диплома" означає особу, яка на законних підставах володіє дипломом. Статтею 6 вказаної Конвенції передбачено, що дипломи капітанів, осіб командного складу чи рядового складу видаються тим кандидатам, які задовольняють вимоги Адміністрації щодо роботи, віку, стану здоров`я, підготовки, кваліфікації та іспитів згідно з відповідними положеннями Додатка до Конвенції. Дипломи капітанів і осіб командного складу, що видаються відповідно до цієї статті, підтверджуються Адміністрацією, яка їх видає, за формою, приписаною Правилом 1/2 Додатка. Якщо підтвердження складено не англійською мовою, воно має містити переклад на цю мову. У\~відповідності до\~наданого до\~суду підтвердження,\~що засвідчує\~видачу диплома\~на підставі\~положень Міжнародної\~ конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками за №16744/2016/08 від 28.11.2016 року вбачається, що Урядом України засвідчено, що диплом №16744/2016/08 видано [PERSON] , [INFO] , який має належну кваліфікацію відповідно до положень правила ІІІ/6 вищезгаданої Конвенції, з поправками, і здатний виконувати нижчеперелічені функції на вказаних рівнях з урахуванням будь-яких зазначених обмежень, на посаді старшого електромеханіка, до 04.11.2021 року. Згідно з\~поданим до\~суду свідоцтвом\~фахівця з\~підготовки за\~розширеною програмою\~для здійснення\~вантажних операцій\~на танкерах\~№17409/2016/08,\~виданим 02.12.2016\~року на\~підставі положень\~ Міжнародної\~ конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками, вбачається, що Урядом України засвідчено, що [PERSON] , [INFO] , пройшов схвалений курс підготовки за розширеною програмою для здійснення вантажних операцій на танкерах газовозах, відповідно до положень зазначеної Конвенції, з поправками, та національних вимог і відповідає стандарту компетентності в розділі А-У/1-2, пункт 2 Кодексу з підготовки і дипломування моряків та несення вахти, зі встановленим строком дії 29.11.2021 року. Доказів на підтвердження продовження строку дії диплому №16744/2016/08, до суду не надано. На підставі\~вищевикладеного,\~приймаючи вказані\~встановлені обставини\~щодо останнього\~звільнення позивача\~з судна,\~що мало\~місце 17.09.2021\~року,\~закінчення строку\~дії диплому\~на підставі\~положень Міжнародної\~ конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року,\~з поправками\~за №16744/2016/08,\~яке надавало\~право виконувати\~функції на посаді старшого електромеханіка, що мало місце 04.11.2021 року, суд вважає обґрунтованими доводи позивача та підтвердженим факт припинення діяльності [PERSON] , як моряка, 04.11.2021 року включно. Приймаючи вищевикладене, встановлений сторонами строк виконання зобов`язань за договором позики від 08.07.2012 року, який визначений виходом позивача на пенсію та припинення діяльності моряка, тобто терміном, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, суд доходить до висновку, що у позивачів виникло право на вимогу до відповідача з виконання зобов`язань за спірним договором позики починаючи з 05.11.2021 року. 08.11.2021 року позивачі скерували на адреси проживання [PERSON] , а саме: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] , письмову вимогу про повернення позики, відповідно до якої висловлено вимогу про повернення грошових коштів в сумі 20000,00 доларів США, протягом тридцяти днів, з дня повернення вказаної вимоги. Скерування зазначеної вимоги на адреси мешкання відповідача підтверджується поданими до суду квитанціями Укрпошти від 08.11.2021 року, разом з описом вкладення у цінний лист, та кур`єрським повідомленням №5126936, відповідно до якого 09.11.2021 року [PERSON] відмовився від отримання вказаного поштового відправлення. Під час розгляду справи, відповідачем не спростовувались вказані обставини щодо відмови від отримання письмової вимоги та не обізнаності про вимогу позивачів, за наслідком викладеного вбачається, що останнім належним чином здійснювались дії з повідомлення відповідача про настання обов`язку з виконання умов договору позики від 08.07.2012 року. Доказів на підтвердження виконання умов та погашення заборгованості за договором позики від 08.07.2012 року, стороною відповідача в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України до суду не надано. Також судом не приймаються посилання відповідача про те, що виконання за договором позики від 08.07.2012 року сторонами обумовлено частковими платежами, без визначення суми таких часток і строку сплати, за наслідком чого порушення виконання умов договору не відбулось, оскільки у відповідності до положень ч.1 ст. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.\~ Крім того, суд зазначає, що невизначений сторонами графік погашення заборгованості в жодному разі не свідчить про відсутність зобов`язань за договором, термін виконання якого настав. Враховуючи вищевикладене,\~судом встановлено,\~що відповідач\~отримав від\~позивачів за\~договором позики\~від 08.07.2012 рокув борг грошові кошти в загальній сумі 20000 доларів США гривень, термін виконання зобов`язань за яким розпочався з 05.11.2022 року, про що відповідач був повідомлений і обізнаний, які в свою чергу в обумовлений термін у вимозі не повернув, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором позики в рівних частках на користь кожного з позикодавців позивачів по справі, що складає по 10000,00 доларів США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 524 ЦК України,\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.\~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України,\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивачами у позові заявлено стягнення з відповідача заборгованості за спірним договором позики у національній валюті гривні України, станом на 29.12.2021 року, який становив 27,2077 за 1 долар США,Ю у зв`язку з чим визначено суму заборгованості за спірним договором у розмірі 544154,00 грн. (20000*27,2077=544154,00). Судом перевірено визначений позивачами курс НБУ щодо валюти долари США до гривні України та встановлено, що станом на 29.12.2021 року 1 долар США дорівнює 27,2235 грн., за наслідком чого судом встановлено, що вірний еквівалент суми заборгованості за договором позики від 08.07.2012 року, згідно курсу НБУ станом на 29.12.2021 року становить 544470,00 грн. Однак, приймаючи, що заявлена позивачами до стягнення сума заборгованості не перевищує встановлений судом еквівалент суми заборгованості, а також враховуючи, що у відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, та у відповідності до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, судом здійснюється розгляд справи в межах заявлених позивачами позовних вимог та визначеній позивачами сумі заборгованості за спірним договором у розмірі 544154,00 грн. Приймаючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь кожного з позивачів підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 08.07.2012 року в національній валюті гривні України у розмірі по 272077,00 грн. (544154,00/2=272077,00 грн.). Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь кожного позивачів у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору по 2720,77 грн., сплачені останніми, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями №2376-3980-1202-0906 від 30.12.2021 року та №4501-3062-2938-6573 від 30.12.2021 року. Щодо вимоги позивачів про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України,\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 3\~ст. 133 ЦПК України,\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:\~\~на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. ч. 1, 2, 3\~ст. 137 ЦПК України,\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4\~ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~(далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої\~статті 1 Закону №5076-VI\~встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до\~статті 19 Закону № 5076-VI,\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом\~статті 137 ЦПК України,\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. У наданій позовній заяві позивачі просять суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. З матеріалів справи вбачається, що інтереси кожного з позивачів у суді представляв адвокат Попов Володимир Володимирович на підставі ордерів: серії ВН №1099931 на представлення інтересів [PERSON] та серії ВН №1099930 на представлення інтересів [PERSON] . Як вбачається, зазначені договори були видані адвокатом на підставі укладених з позивачами договорів про надання правничої (правової) допомоги від 30.12.2021 року з кожним з позивачів, які є тотожними за змістом. За умовами п.4 вказаних договорів, сторонами визначено, що гонорар адвоката розраховується з розрахунку 2000,00 грн. за участь у суді першої інстанції (складення процесуальних документів, прибуття до судових засідань). Разом з тим, судом враховується, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, що узгоджується з правовим висновком викладеним Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 року по справі № 922/445/19. Під час розгляду справи, представник відповідача заперечував проти задоволення вимог та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, однак жодних доказів на підтвердження заперечень проти розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, стороною відповідача не надано. Досліджуючи надані до суду докази, приймаючи строк розгляду справи, складність справи, кількість судових засідань, в яких приймав участь представник позивачів, подання позовної заяви представником, суд вважає, що понесені витрати позивачами на професійну правничу допомогу відповідають критерію розумності їхнього розміру, є спів мірними з вчиненими діями, у зв`язку з чим судом приймаються, як належні та підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved