Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), через свого представника, звернувся з позовом до [PERSON] (далі - відповідач І), [PERSON] (далі - відповідач ІІ), третя особа: Липовецька державна нотаріальна контора, з вимогами: - усунути від права на спадкування за заповітом відповідача І після смерті спадкодавця [PERSON] (далі - спадкодавця ІІ) та усунути від права на спадкування за законом відповідача ІІ після смерті спадкодавця ІІ та визнати за позивачем право власності на усе спадкове майно за заповітом, що належало [PERSON] (далі - спадкодавець І), а саме: житловий будинок загальною площею 65.4 кв.м., з господарськими прибудовами, за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за кадастровим №0522255500:01:002:1482 площею 0,15 га, за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за кадастровим №0522255500:01:002:1481 площею 0,0488 га, за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за кадастровим № 0522255500:01:002:1483 площею 0,0823 га, за адресою: [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. У позивача та відповідача І й відповідача ІІ були спільні батьки: мати - спадкодавець ІІ та батько - спадкодавець І. Останній у відповідних правовстановлюючих документах був записаний власником вищевказаного житлового будинку та трьох земельних ділянок. За життя спадкодавець І склав заповіт від 30.01.2008, за яким все належне йому майно заповів позивачу. [INFO] спадкодавець І помер, а позивач звернувся до нотаріуса за оформленням спадкового майна, яке йому було заповідано батьком. Проте, нотаріус відмовив у вчинені відповідної нотаріальної дії, зіславшись на те, що крім позивача із заявам про прийняття спадщини спадкодавця І звернулася мати позивача і відповідно дружина покійного та сестра з братом, які у цій справі є відповідачами. Позивачу не вдалося оформити спадщину батька. Далі, матір позивача теж за життя склала заповіт від 19.07.2014, за яким все своє майно заповіла дочці яка доводиться позивачу сестрою і є відповідачем І, а сама матір померла [INFO] . Позивач стверджує, що заповіт матері - спадкодавця ІІ не міг відповідати волі останньої, оскільки вона під час його складення не могла усвідомлювати свої дії. Крім того, відповідач І та відповідач ІІ жили окремо від спадкодавця ІІ і попри перебування матері в безпорадному стані ухилялися від надання її належної допомоги. Натомість саме позивач, якому раніше заповів все своє майно батько - спадкодавець І доглядав свою матір - спадкодавця ІІ попри те, що остання склала заповіт не нього, а на сестру відповідача І. Отже, позивач вважає, що навіть у разі відмови нотаріуса в оформленні на нього заповіданої батьком - спадкодавцем І спадщини, все ж таки він має на неї право навіть, якщо успадковану матір`ю - спадкодавцем ІІ обов`язкову частку вона заповіла дочці - відповідачу І, яка як і брат - відповідач ІІ не доглядали матір, а тому є такими, яких слід усунути від спадкування як за заповітом так і за законом. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 06.05.2021 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Відповідачі, через свого представника, подали до суду відзив із запереченнями. Відповідачі обґрунтовують свої заперечення наступними обставинами. Дійсно, після смерті батька - спадкодавця І, попри його заповіт на позивача, їх матір подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини покійного чоловіка як одна із подружжя, якій належить половина у спільній сумісній власності, а також якій належить ще й обов`язкова частка спадщини, бо на момент смерті чоловіка була його непрацездатною вдовою. Також із заявами про прийняття спадщини свого батька - спадкодавця І звернулися діти - відповідач І та відповідач ІІ, і останній, теж мав право на обов`язкову частку у спадщині батька, оскільки на момент його смерті був непрацездатним сином. Надалі матір - спадкодавець ІІ теж померла, і попри те, що не оформила успадкованої від чоловіка частки його спадщини, але все ж таки встигла скласти заповіт на свою дочку - відповідача І, яким заповіла їй все своє майно. Щодо аргументів позивача про те, що ухилення від виконання обов`язків по утриманню матері - спадкодавця ІІ - саме відповідачів, останні вважають такі аргументи необґрунтованими, оскільки їх не доведено і не встановлено судом, а також відповідне ухилення характеризується умисною формою вини спадкоємців. Отже, попри те, що позовні вимоги були сформульовані таким чином аби визнати за позивачем все майно, яке було записане у власності покійного батька - спадкодавця І, однак не враховано, що брат і матір, мали право на свої частки, а факт ухилення відповідачів від надання матері необхідної допомоги не доведено. Позивач відповіді на відзив не подав. Ухвалою суду від 16.11.2021, на задоволення клопотання представника позивача, було витребувано матеріали спадкових справ спадкодавців та викликано для допиту у наступному судовому засіданні свідків. Ухвалами суду від 20.01.2022 та від 06.04.2022 було задоволено клопотання представника відповідачів про її участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції. До судового розгляду спір між сторонами не врегульовано. Ухвалою суду від 06.05.2022 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 08.06.2022 було вкотре задоволено клопотання представника відповідачів про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. В ході розгляду справи були допитані два свідки на стороні позивача, а саме [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили суду, слова позивача про те, що він проживав з матір`ю в одному будинку до дня її смерті, піклувався про неї та доглядав садибу. Натомість, крім позивача за матір`ю, яка останнім часом мала психічний розлад, ніхто не доглядав, а інший її син та дочка приїздили до неї рідко. Інші свідки не допитувалися через невчасне заявлення про їх допит у судовому засіданні з розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити та наголосив на тому, що крім нього за матір`ю ніхто не доглядав, водночас він постійно про неї піклувався та вважає відповідачів такими, які ухилялися від такого піклуванні за спільною матір`ю. Крім того, йому невідомо за яких обставин, мати, що мала психічний розлад, могла скласти заповіт саме не на того хто про неї піклувався, а на свою дочку, яка від такого піклування ухилялася. Разом з тим, у судовому засіданні представник відповідачів заперечувала проти задоволення такого позову, з тих підстав, що позовні вимоги про визнання права власності на майно спадкодавця І були сформовані без урахування прав на таке майно спадкодавця ІІ, натомість умисне ухилення від піклування за останньою відповідачами не доведено жодним доказом. Як визначено у ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач та відповідач І й відповідач ІІ мали спільних батьків: мати - спадкодавець ІІ та батько - спадкодавець І, а факт таких родинних відносин підтверджується наявними у справі доказами. Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок та витягами з ДРРПНМ власником спірного майна був саме батько сторін спадкодавець І (а.с. 18-19, 27-32). За життя спадкодавець І склав заповіт від 30.01.2008, за яким все належне йому майно заповів позивачу (а.с. 33), а [INFO] спадкодавець І помер (а.с 14). Позивач звернувся до нотаріуса за оформленням спадкового майна, яке йому було заповідано батьком (а.с. 37), проте, нотаріус відмовив у вчинені відповідної нотаріальної дії, зіславшись на те, що крім позивача із заявам про прийняття спадщини спадкодавця І звернулася мати позивача і відповідно дружина покійного та сестра з братом (а.с. 40-41). З матеріалів спадкової справи батька позивача - спадкодавця - І підтверджується звернення після його смерті членів його сім`ї до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, де позивач, як на підставу, посилався на вищевказаний заповіт, відповідачі подали заяви на загальних підставах, натомість їх на той час, жива матір хотіла на правах спільної сумісної власності оформити право власності на 1/2 частки вищезгаданого житлового будинку, який за свідоцтвом про право особистої власності належав її чоловіку. Позивачу не вдалося оформити спадщину батька, але надалі матір позивача за життя теж склала заповіт від 19.07.2014, за яким все своє майно заповіла дочці яка доводиться позивачу сестрою і є відповідачем І (а.с. 172 на звороті), а [INFO] спадкодавець ІІ померла (а.с 164), однак за життя не встигла оформити спадщину на належну їй частку у спільній сумісній власності зі спадкодавцем І. З матеріалів спадкової справи спадкодавця - ІІ підтверджується звернення після її смерті двох членів її сім`ї до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, а саме позивача і відповідача І, однак відповідач з такою заявою не звертався. Попри наявність доказів про спільне проживання позивача та спадкодавця ІІ за однією адресою, свідчень свідків про піклування саме позивача за матір`ю, а не відповідачів, однак немає доказів того, що саме від останніх мати хотіла допомоги. Суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як визначено в ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті. Судом встановлено, що позивач та відповідач І й відповідач ІІ мали спільних батьків: мати - спадкодавець ІІ та батько - спадкодавець І. Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок та витягами з ДРРПНМ власником спірного майна був саме батько сторін спадкодавець І. За життя спадкодавець І склав заповіт від 30.01.2008, за яким все належне йому майно заповів позивачу, а [INFO] спадкодавець І помер. У матеріалах даної цивільної справи відсутні документи на підставі яких можна вважати такий заповіт не дійсним, а сторони спору не висловлювалися відносно цього. Хоча й у заповіті не вказано конкретно яке саме майно було заповідано за ним, однак суду відомо, що майно, яке юридично закріплене за спадкодавцем І було набуте подружжям у складі й спадкодавця ІІ за час шлюбу, і в силу ч. 3 ст. 368 ЦК України є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). Судом було встановлено, що позивач звернувся до нотаріуса за оформленням спадкового майна, яке йому було заповідано батьком, проте, нотаріус відмовив у вчинені відповідної нотаріальної дії, зіславшись на те, що крім позивача із заявам про прийняття спадщини спадкодавця І звернулася мати позивача і відповідно дружина покійного та сестра з братом. З матеріалів спадкової справи батька позивача - спадкодавця - І підтверджується звернення після його смерті членів його сім`ї до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, де позивач, як на підставу, посилався на вищевказаний заповіт, відповідачі подали заяви на загальних підставах, натомість їх на той час, жива матір хотіла на правах спільної сумісної власності оформити право власності на 1/2 частки вищезгаданого житлового будинку, який за свідоцтвом про право особистої власності належав її чоловіку. У матеріалах даної цивільної справи відсутні документи на підставі яких можна вважати що такі заяви були подані до нотаріуса невчасно чи були відкликані. Суд зауважує, що, попри пріоритетність заповіту спадкодавця І від 30.01.2008 та доводів сторони відповідача, у матеріалах справи є докази лише того, що дружина покійного мала право заявити бажання прийняти спадщину розміром 1/2 її складу спільної сумісної власності подружжя. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Натомість доказів наявності права на обов`язкову її частку у спадщині чи наявності такого права у відповідача ІІ судом не виявлено. Позивачу все ж таки не вдалося оформити заявлену спадщину батька. Надалі матір позивача за життя теж склала заповіт від 19.07.2014, за яким все своє майно заповіла дочці яка доводиться позивачу сестрою і є відповідачем І, а [INFO] спадкодавець ІІ померла, однак за життя не встигла оформити спадщину на належну їй частку у спільній сумісній власності зі спадкодавцем І. Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи спадкодавця - ІІ підтверджується звернення після її смерті двох членів її сім`ї до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, а саме позивача і відповідача І, однак відповідач ІІ з такою заявою не звертався. У матеріалах даної цивільної справи відсутні документи на підставі яких можна вважати що такі заяви були подані до нотаріуса невчасно чи були відкликані. Разом з тим, позивач стверджує, що заповіт матері - спадкодавця ІІ, яка заповіла все своє майно своїй дочці - відповідачу І не міг відповідати волі останньої, оскільки вона під час його складення не могла усвідомлювати свої дії. Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що заповіт спадкодавця ІІ від 19.07.2014 був визнаний недійсним, як і медичного висновку, судового рішення за яким встановлено факт її недієздатності в момент складання заповіту. І попри наявність доказів про спільне проживання позивача та спадкодавця ІІ за однією адресою, свідчень свідків про піклування саме позивача за матір`ю, а не відповідачів, однак доказів того, що саме від останніх спадкодавець І просила допомоги, а вони умисно від неї ухилялися доказів не надано. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках. Суд зауважує, що згідно матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про усунення від права на спадкування за заповітом відповідача І після смерті спадкодавця спадкодавця ІІ) та про усунення від права на спадкування за законом відповідача ІІ після смерті спадкодавця ІІ та визнати за позивачем право власності на усе спадкове майно за заповітом, що належало спадкодавцю І. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Згідно з ч. 5 ст.1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Аналогічні правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 04.03.2019 у справі № 321/1573/17, від 17.07.2019 у справі № 676/5086/15. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. У постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 337/6000/15, зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 судам роз`яснено, що правило абзацу 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. У п.6 Пленуму зазначалося, що безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах. Матеріали справи та за відсутності медичних документів не містять доказів, що спадкодавець ІІ перебувала в безпорадному стані та потребувала догляду та допомогу, потребувала стороннього догляду. Свідчення свідків не заперечують тій обставині, що позивач доглядав за матір`ю належним чином, однак і не підтверджує того, що матері була необхідна така допомога саме від відповідачів. Крім того, попри те, що позовні вимоги були сформульовані таким чином аби визнати за позивачем все майно, яке було записане у власності покійного батька - спадкодавця І, однак не враховано, що і матір, мала право на свою частку, а факт ухилення відповідачів від надання матері необхідної допомоги не доведено. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. При цьому самий лише факт перебування особи у безпорадному стані не є достатньою підставою для усунення судом спадкоємця від права на спадкування. Відповідно до ст. 1224 ЦК України виключно за встановлення сукупності обставин може бути встановлено достатні підстави для усунення спадкоємців від спадкування, зокрема, безпорадній стан спадкодавця та ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги за можливості надання такої. Суд, оцінюючи надані позивачем докази вважає, що вони не містять інформацію щодо предмета доказування, не підтверджують існування обставин на які посилається позивач, які оспорює відповідач, і на їх підставі не можна встановити обставини справи, що у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, що є його процесуальним обов`язком, а тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідачів від права на спадкування. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду позивачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимоги про усунення від права на спадкування за заповітом відповідача І після смерті спадкодавця спадкодавця ІІ та усунення від права на спадкування за законом відповідача ІІ після смерті спадкодавця ІІ та визнати за позивачем право власності на усе спадкове майно за заповітом, що належало спадкодавець І, а саме: житловий будинок загальною площею 65.4 кв.м., з господарськими прибудовами, за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за кадастровим №0522255500:01:002:1482 площею 0,15 га, за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за кадастровим №0522255500:01:002:1481 площею 0,0488 га, за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за кадастровим № 0522255500:01:002:1483 площею 0,0823 га, за адресою: [ADDRESS] - не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу керується ч. 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України, згідно з якою судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати: на професійну правничу допомогу необхідну для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог і за п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Отже, з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено, суд відносить судові витрати понесені позивачем зі сплати судового збору на його рахунок. Разом з тим у судовому засіданні представник відповідача заявила клопотання про вирішення питання щодо понесених відповідачами судових витрат, на підтвердження чому будуть подані докази, а тому суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, визначивши відповідачам строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат.

Outcome: dismissed