Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна.№ 99-839М від 30 січня 1999 року - квартири, за адресою: [ADDRESS] укладений між [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітній дітей: [PERSON] , 1990 року народження та [PERSON] , 1990 року народження та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 267 від 28.12.1998 року, зареєстрований Одеською універсальною біржою «Вітязь» за .№ 99-839М від 30 січня 1999 року, дійсним. Свої вимоги мотивував тим, що 30.01.1999 року між [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх - [PERSON] , 1990 року народження та [PERSON] , 1990 року народження, та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 267 від 28.12.1998 року, на Одеській універсальній біржі «Вітязь» було укладено договір № 99-839М про купівлю-продажу нерухомого майна-квартири за адресою; [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Діти спадкодавця бажають отримати спадщину після смерті матері. Коли позивач звернувся до Великомихайлівської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно після смерті матері [PERSON] , то отримав відмову № 134/02-14/51-2022 від 08.02.2022р., у зв`язку з тим що Договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна, вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню, нотаріально посвідчити ці угоди сторони не можуть, оскільки біржові договори вже зареєстровані в органах бюро технічної інвентаризації. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна.№ 99-839М від 30 січня 1999 року - квартири, за адресою: [ADDRESS] укладений між [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітній дітей: [PERSON] , 1990 року народження та [PERSON] , 1990 року народження і [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 267 від 28.12.1998 року, зареєстрований Одеською універсальною біржою «Вітязь» за .№ 99-839М від 30 січня 1999 року. Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 23.05.2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд справу розглянути у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. (а.с.37) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог закону за останнім відомим місцем реєстрації. 23.05.2022 року на офіційному сайті Роздільнянського районного суду Одеської області (https://rz.od.court.gov.ua/sud1524/) було розміщено оголошення про виклик відповідача [PERSON] в судове засідання, яке відбудеться 15.06.2022 року о 10:00 год в приміщенні Роздільнянського районного суду.( а.с.36) Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, книгою третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Купівля-продаж житла є договірним зобов`язанням і регулюється правилами цивільного законодавства. Статтею 224 ЦК УРСР, яка діяла на час укладення між сторонами договору купівлі-продажу, передбачалося, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що 30 січня 1999 року [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітній дітей: [PERSON] , 1990 року народження та [PERSON] , 1990 року народження і [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 267 від 28.12.1998 року, уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір сторони оформили в письмовій формі і зареєстрували на Одеській універсальній біржі «Вітязь» за № 99-839М.. Зазначена квартира належала «продавцю» [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого комісією по приватизації Лиманського гарнізону 10.09.1998 року зареєстрованого Роздільнянським БТІ за № 5-77. Істотною умовою договору купівлі-продажу житла є умова про ціну, яка в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Сторони виконали свої зобов`язання за договором: «покупець» отримав квартиру, документи на неї, заселився до квартири; «продавець» отримав грошові кошти за продану квартиру, що зазначено у п.6 договору. Зазначений договір фактично є підтвердженням наміру сторін, досягнення між ними домовленості щодо всіх істотних умов даного договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на квартиру. Згідно ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963р. право власності /право оперативного управління/ у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Право власності на придбану за вказаним договором квартиру було зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по праву спільної сумісної власності в Роздільнянській ДП «БТІ», що підтверджується штампом на договорі № 99-839М купівлі - продажу нерухомого майна від 02 лютого 1999 року (а.с. 12звор.). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданого Лиманською селищною радою Роздільнянського району Одеської області від 01.07.2007 року, на підставі актового запису № 11. ( а.с.13) Після смерті матері позивач [PERSON] звернувся до Великомихайлівської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно після смерті матері, то отримав відмову № 134/02-14/51-2022 від 08.02.2022р., у зв`язку з тим що Договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна, вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню, нотаріально посвідчити ці угоди сторони не можуть, оскільки біржові договори вже зареєстровані в органах бюро технічної інвентаризації. ( а.с.15). Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частиною 1 ст. 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тому у даному випадку на момент переходу права власності правовідносини між позивачем та відповідачкою підлягають врегулюванню за нормами Цивільного кодексу УРСР. Згідно ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 20 квітня 1998 р., договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( ст. 47 ЦК УРСР ). Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» ( зі змінами та доповненнями ), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі - продажу нерухомого майна № 99-839М від 30 січня 1999 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу, та зареєстрований на Одеській універсальній біржі «Вітязь» в Журналі реєстрації договорів за № 99-839М від 30 січня 1999 року. В подальшому право власності на нерухоме майно було зареєстровано позивачкою в бюро технічної інвентаризації. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Беручи до уваги, що єдиною перешкодою у розпорядженні своїм майном позивача є оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] неналежним чином, а також враховуючи, що право власності позивачів на дану квартиру зареєстровано у бюро технічної інвентаризації і ніким не оспорюється, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. ст. ст. 47, 153, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст. ст. 209, 210, 220, 328, 392 ЦК України; та

Outcome: approved