Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

в лютому 2022 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Корнієнка С.В. звернувся до суду із позовом до відповідача Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив суд визнати неправомірною бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що призвело до втрати особистого майна позивача; стягнути із відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 478343,01 грн., моральну шкоду в сумі 100000,00 грн., та судові витрати в сумі 505,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час ознайомлення у квітні 2021 року із матеріалами виконавчого провадження № 28929499 з примусового виконання судового наказу № 2н5807/2009, виданого 26.04.2011 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» коштів в сумі 50587,85 грн., було встановлено, що 24.01.2012 року старшим державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби Качурою Л.В. був оголошений в розшук, належний [PERSON] автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] . З листа полку ДПС ДАІ ГУ МВС України в м. Києві від 15.05.2012 року № 45/332, працівниками зазначеного підрозділу 13.05.2012 року був затриманий зазначений автомобіль, під керуванням позивача. 14.06.2012 року на підставі акту опису та арешту майна № 566/5, автомобіль був переданий державним виконавцем Качурою Л.В. на відповідальне зберігання директора філії 10 ПП «Нива-В.Ш.» [PERSON] . Однак, з матеріалів об`єднаного кримінального провадження № 12014100010004102 від 23.05.2014 року, вбачається, що 22.05.2014 року зазначений автомобіль був викрадений групою невідомих осіб зі штраф майданчику ТОВ «Оллин-Плюс», який розташований в м. Києві по вул. Нова, 1. Позивач вказує, що внаслідок несвоєчасного вжиття державним виконавцем та посадовими особами належних заходів з примусового виконання зазначеного судового наказу при здійснення виконавчого провадження в період із 14.06.2012 р. по 22.05.2014 р., тобто, їх неправомірної бездіяльності, було втрачено особисте майно позивача, чим було заподіяно позивачу матеріальної та моральної шкоди. Позивач вважає, що розмір завданої йому матеріальної шкоди складає суму в розмірі 478343,01 грн., яка складається із: 161477,00 грн. - середня ціна продажу ідентичного автомобіля «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , 279359,11 грн. - індекс інфляції, 37506,90 грн. - три відсотки річних). Крім того, позивач вказує, що зазначеною бездіяльністю відповідача, внаслідок якої було втрачено його майно, позивачу було завдано моральних та душевних страждань, які призвели до втрати ним нормальних життєвих зв`язків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, а тому з огляду на виваженість та розумність із відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 100000,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 12.04.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 24.05.2022 року до суду від третьої особи надійшли письмові пояснення на позов, відповідно до яких третя особа просила в позові відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння моральних та фізичних страждань, та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, зокрема, вини останнього у їх заподіянні. В червні 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що державним виконавцем із дотриманням вимог закону було проведено опис і арешт майна позивача, та передано автомобіль на відповідальне зберігання директору «Нива-В.Ш.» [PERSON] . Вказані дії позивачем не оскаржувались та не визнавались неправомірними. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між втратою автомобіля та діями відповідача, а відтак підстави для відшкодування шкоди за рахунок відповідача відсутні. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження т призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу «Тойота» д.н.з. [NUMBER] . В провадженні Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 28929499 з примусового виконання судового наказу № 2-н-5807/2009, виданого 26.04.2011 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» коштів в сумі 50587,85 грн. 24.01.2012 року старшим державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби Качурою Л.В. був оголошений в розшук, належний [PERSON] автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до листа полку ДПС ДАІ ГУ МВС України в м. Києві від 15.05.2012 року № 45/332, було встановлено, що працівниками зазначеного підрозділу 13.05.2012 року був затриманий зазначений автомобіль, що належить позивачу та доставлено на майданчик тимчасового зберігання транспортних засобів по вул. Пухівська, 3 в м. Києві. 14.06.2012 року на підставі акту опису та арешту майна № 566/5, автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] був переданий державним виконавцем Качурою Л.В. на відповідальне зберігання директору ПП «Нива - В.Ш.» [PERSON] , якого було під особистий підпис попереджено про кримінальну та матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна. Відповідно до листа Голосіївського УП ГУНПУ у м. Києві від 27.04.2021 року, було встановлено, що в провадженні відділу перебуває кримінальне провадження № 12014100010004102 від 23.05.2014 року, та під час досудового розслідування було встановлено, що 22.05.2014 року зазначений автомобіль був викрадений групою невідомих осіб зі штрафмайданчику ТОВ «Оллин-Плюс», який розташований в м. Києві по вул. Нова, 1. В жовтні 2016 року старший державний виконавець Маріуца Т.В. звернулась до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із поданням про вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності зберігача майна [PERSON] за неналежне зберігання майна, яке було йому передане на зберігання, згідно опису та арешту майна від 14.06.2012 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.12.2021 року, скаргу [PERSON] на дії державного виконавця Голосіївського відділу ДВС у м. Києві Качури Л.В. було задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця Голосіївського відділу ДВС у м. Києві Качури Л.В. щодо відкриття виконавчого провадження № 28929499 від 30.09.2011 року. Зобов`язано Голосіївський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 28929499 від 30.09.2011 року, постанову про арешт майна боржника від 24.10.2017 року, постанову про арешт майна боржника від 13.05.2020 року, постанову про розшук майна боржника від 24.01.2012 року, постанову про розшук боржника від 27.10.2016 року, постанову про розшук майна боржника від 24.10.2017 року, та постанову про арешт коштів боржника від 13.05.2020 р. З мотивувальної частини зазначеної постанови вбачається, що судом апеляційної інстанції було встановлено, що при відкритті виконавчого провадження у відділу державної виконавчої служби були відсутні законні підстави для прийняття державним виконавцем виконавчого документу і відкриття виконавчого провадження про стягнення коштів із боржника, зареєстроване місце проживання якого знаходиться в Дніпропетровській області, де він проживає і отримує доходи. На виконання зазначеної постанови суду апеляційної інстанції, постановою Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.02.2022 року, було скасовано виконавчу дію «Відкриття ВП (з накладенням арешту на майно боржника)» від 30.09.2011 року, а також постановою Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.02.2022 року, скасовано документ «Постанова про розшук майна боржника» від 24.01.2012 року. Повідомленням Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.02.2022 року, повернуто виконавчий документ - судовий наказ № 2-н-5807/2009, виданий 26.04.2011 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» коштів в сумі 50587,85 грн., - без прийняття до виконання. Доказів того, що дії державного виконавця в частині проведення опису та арешту майна автомобіля «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , а також передання цього майна на відповідальне зберігання директору ПП «Нива - В.Ш.» [PERSON] , були визнані неправомірними та такими, що суперечили закону, матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що дії посадових осіб відповідача перебували в причинно-наслідковому зв`язку із викраденням автомобіля. В обгрунтування вимог позову зазначено, що внаслідок несвоєчасного вжиття державним виконавцем та посадовими особами належних заходів з примусового виконання зазначеного судового наказу при здійснення виконавчого провадження в період із 14.06.2012 р. по 22.05.2014 р., тобто, їх неправомірної бездіяльності, було втрачено особисте майно позивача, чим було заподіяно позивачу матеріальної та моральної шкоди. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що між діями посадових осіб державної виконавчої служби та втратою майна позивача відсутній причинно-наслідковий зв`язок, а відтак підстави для відшкодування шкоди відповідачем відсутні. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Судом встановлено, що позивач, який був боржником у виконавчому провадженні, фактично оскаржує бездіяльність посадових осіб відповідача в ході проведення виконавчих дій, що призвело, на думку позивача, до втрати його майна, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про те, що позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки в даному випадку законом передбачає інший порядок, а саме: оскарження стягувачем рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а відтак в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправомірною бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що призвело до втрати особистого майна позивача, слід відмовити. В частині позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини". Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 р. у справі справи № 920/31/18 та від 08.05.2018 у справі № 920/316/17. Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб вважається правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку. Дії, рішення чи бездіяльність органів державної влади можуть бути оскаржені та визнані неправомірними в судовому порядку. Незаконні (неправомірні) дії - це дії, вчинені всупереч встановленому порядку або закону. В даному випадку, звертаючись до суду, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь матеріальну шкоду, яка виникла внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, що призвело до втрати майна, - в сумі 478343,01 грн., та моральну шкоду, яка була завдана внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, що призвело до втрати майна, - в сумі 100000,00 грн. Однак, варто вказати, що судом дійсно було визнано неправомірними дії посадових осіб щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу, боржником за яким був позивач, однак, в ході розгляду справи стороною позивача не було доведено, а судом не встановлено, що дії (бездіяльність) державного виконавця, в т.ч. щодо передачі автомобіля відповідальній особі на зберігання, перебувають в причинно-наслідковому зв`язку із викраденням (втратою) автомобіля. Крім того, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи і твердження позивача про те, що внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача щодо вжиття державним виконавцем та посадовими особами належних заходів з примусового виконання зазначеного судового наказу при здійснення виконавчого провадження в період із 14.06.2012 р. по 22.05.2014 р., тобто, їх неправомірної бездіяльності, було втрачено особисте майно позивача. У справі відсутні належні та достатні докази, які б підтверджували наявність неправомірної бездіяльності державного виконавця при виконанні судового наказу, що встановлена у визначеному законом порядку та причинного зв`язку між бездіяльністю (діями) державного виконавця та шкодою. Крім того, відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновками експертів. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, завдання шкоди та її розміру. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, у відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивач не надав суду докази на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та вини відповідача у її заподіянні. Суд вважає недоведеним факт завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди, а, навпаки, вбачається спроба позивача перекласти відповідальність за завдану шкоду у вигляді викрадення належного позивачу майна, та у виді моральних страждань, із осіб, які вчинили зазначене кримінальне правопорушення, - на державу. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю (діями) відповідача та завданою позивачу шкодою, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а відтак суд вважає, що в задоволенні зазначених позовних вимог слід також відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed