Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

28 квітня 2022 року до Вишгородського районного суду Київської області через систему «Електронний суд» адвокат Семенова О.Г. в інтересах позивача [PERSON] надіслала вказану позовну заяву, у якій просить: стягнути з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 гривень. Судовий збір стягнути з відповідача. В обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві зазначено, що [INFO] у позивача [PERSON] народився син [PERSON] , батьком якого є [PERSON] . Сторони між собою не перебували у зареєстрованому шлюбі. При народженні сина відповідач визнав себе батьком та разом із позивачем звернулися до відділу РАЦС, де 23 червня 2021 року отримали свідоцтво про народження дитини. Сторони проживають окремо. Дитина, якій 10 місяців, проживає разом з матір`ю і знаходиться на повному її утриманні, відповідач відмовляється надавати будь-яку матеріальну допомоги дитині та позивачу. Позивач не заперечує проти спілкування відповідача з дитиною, проте відповідач не відповідає на дзвінки, з дитиною не спілкується, при цьому дитина потребує посиленого харчування, вітамінів, оздоровлення, левова сума коштів витрачається на памперси, одяг, оскільки дитина швидко росте, виникла необхідність у покупці візочка для прогулянок. [PERSON] перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною, у зв`язку з чим не має можливості працювати, немовля потребує постійного догляду матері, знаходиться на грудному вигодовуванні. У зв`язка із зазначеним, а також те, що відповідач працездатний, інших стягнень з нього не проводиться, має змогу сплачувати аліменти на її утримання та утримання дитини, посилаючись на положення статті 84, 91, 180-183 СК України, Конвенцію про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про стягнення аліментів. Крім цього, посилаючись на положення статей 133, 137, 141 ЦПК України просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу адвоката. Враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України справа про стягнення аліментів є малозначною, вона розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, встановленому статтею 274 ЦПК України. Ухвалою Вишгородського районного суду від 29 квітня 2022 позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме для виконання вимог частини першої статті 177 ЦПК України. 5 травня 2022 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду від 13 травня 2022 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження та призначено до розгляду у судове засідання на 21 червня 2022 року о 09:00. У судове засідання сторони не з`явилися. При цьому представником позивача через систему «Електронний суд» надіслано заяву про розгляд справи без її участі, позовну заяву підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, додатково зазначивши про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3\~000 гривень, з урахуванням вартості складання цього клопотання до суду. Відповідач також подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовну заяву отримав, проти вимог позивача не заперечує. Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. \~ \~ \~ \~ Як убачається із копії свідоцтва про народження, виданого Солом`янським ВРАЦС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 23 червня 2021 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 2596, [INFO] народився [PERSON] . У свідоцтві батьками зазначені: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Частиною другою статті 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статей 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» убачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частиною третьою статті 181, частиною першою статті 183 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 89-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною другою статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина друга статті 6 цієї Конвенції). Також, частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Таким чином, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , суд враховує матеріальне становище кожної із сторін спору, а саме те, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Відповідач [PERSON] , батько дитини, є особою працездатного віку та працює оператором-кулеметником в Головному центрі зв`язку ДПСУ, на утриманні немає інших дітей чи непрацездатних батьків, тому в сукупності оцінених судом доказів, та у зв`язку з тим, що відповідач визнав позовні вимоги, відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини. Отже, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку, суд зазначає таке. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі та не є подружжям, дитина проживає з матір`ю. Згідно із частиною другою статті 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до частини другої, четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право жінки та чоловіка на утримання припиняється з підстав, встановлених пунктами 2 і 4 статті 83, статтями 85, 87 і 89 цього Кодексу (частина третя статті 91 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вони перебувають у шлюбі, вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить матері незалежно від цієї обставини. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що позивач не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, дитина мешкає разом із нею. Позивач, звертаючись до суду із вимогою про стягнення на її утримання аліментів, просить стягнути аліменти у розмірі 1/6 від усіх видів заробітку (доходу) з [PERSON] до досягнення дитиною трьохрічного віку. Виходячи з принципу розумності та справедливості, визнання відповідачем позовних вимог, а також з урахуванням потреб матері дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання матері дитини. Згідно зі статтею 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід призначити з 28 квітня 2022 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Відповідно до статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, а також судового збору в дохід держави, суд дійшов такого. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої, частини восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Також, у пунктах 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). На підтвердження витрат на правову допомогу до позовної заяви додано Договір про надання правової допомоги № 74 від 22 квітня 2022 року, укладений між адвокатом Семеновою О.Г. та позивачем [PERSON] з детальним описом робіт, ордер на надання правової допомоги адвокатом Семеновою О.Г. Верзун О.В., серія АІ № 1228656 від 26 квітня 2022 року, Додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги № 74 від 22 квітня 2022 року Детальний перелік (опис) послуг (робіт) згідно якого консультація по стягненню аліментів на утримання дитини та матері до досягнення дитиною трирічного віку вартує 800, 00 грн, а складання позовної заяви 1700,00 грн., а також платіжне доручення № Р24А2191196861С2429 від 23 квітня 2022 року на суму 2500,00 гривень, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3439. Відповідач не заперечує проти стягнення з нього вказаних витрат. Звертаючись до суду 21 червня 2022 року з клопотанням про розгляд справи у відсутності позивача та її представника, адвокатом заявлено вимогу про додаткові витрати у розмірі 500, 00 грн. відповідно до Додаткової угоди №1 від 10 червня 2022 року до договору про надання правової допомоги №74 від 22 квітня 2022 року, Додатку до Додаткової угоди Детальний перелік (опис) послуг (робіт) та акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги №74 від 22 квітня 2022 року та платіжні доручення та № ЕСМ_Р24А2350117206С4494 від 12 червня 2022 року на суму 500,00 гривень про оплату послуг з надання правової допомоги. Враховуючи вищевказане, у суду є усі наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 гривень. Крім цього, оскільки, відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач у справах про стягнення аліментів від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, а також з урахуванням того, що позивачем заявлено дві вимоги про стягнення аліментів за які, відповідно до статті 6 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за кожну вимогу окремо, положень статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1984,80 гривень.

Outcome: approved