Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] 11.08.2021 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 року в загальній сумі 9 646 787,90 грн., а також просив суд відшкодувати понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що ним неодноразово було надано відповідачеві в позику грошові кошти, яка остання зобов`язувалась повернути у визначений строк, про що склала відповідні розписки, а саме: - 18.09.2018 року на суму 30450 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в сумі 31900 доларів США в строк до 30.09.2018 року; - 01.10.2018 року на суму 31900 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в сумі 33350 доларів США в строк до 01.11.2018 року; - 01.11.2018 року на суму 33570 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в сумі 35020 доларів США в строк до 01.12.2018 року; - 05.12.2018 року на суму 36720 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі в строк до 30.12.2018 року; - 03.01.2019 року на суму 38420 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі в строк до 30.01.2019 року; - 01.02.2019 року на суму 40370 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі в строк до 01.03.2019 року; - 01.03.2019 року на суму 41850 доларів США; - 06.01.2020 року на суму 45310 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі на протязі двох місяців; - 17.09.2020 року на суму 57000 доларів США, з обов`язком повернення грошових коштів в зазначеній сумі до кінця місяця. Як стверджує позивач, [PERSON] жодного з вищевказаного взятого на себе зобов`язання з повернення коштів не повернула. Приймаючи те, що за деякими розписками не було визначеного фіксованого строку повернення коштів, 26.07.2021 року на адресу [PERSON] , позивачем було скеровано відповідну претензію про повернення грошових коштів, Яка була повернута без вручення з підстав відмови від її отримання. 07.08.2021 року позивач повторно скерував відповідну претензію, яка також була повернута без вручення з тотожних підстав. За наслідком викладеного, оскільки відповідачкою не виконуються взяті на себе зобов`язання на підставі договорів позики, на підтвердження укладення яких були складені відповідні розписки 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 року, з повернення грошових коштів в загальній сумі 355590 доларів США, як стверджує позивач, він був вимушений звернутись до суду з цим позовом та просить суд стягнути вищевказану суму коштів в національній валюті України гривні, розмір якої визначено згідно з офіційним курсом НБУ станом на 10.08.2021 року, з розрахунку 1 долар США - 26,8011 грн. Також позивачем у позові зазначено, що судові витрати складаються зі сплаченого судового збору в сумі 11350,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу, які складають з розрахунку 2% від заявлених позовних вимог. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.09.2021 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Також судом визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний термін з дня отримання копії ухвали судді для подання відзиву на позовну заяву та/або зустрічного позову. 04.10.2022 року [PERSON] отримано копію ухвали судді про відкриття провадження по справі, разом з копією позову та додатками до нього, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки наявним в матеріалах справи (а.с.32). 23.11.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача - адвоката Пятакової І.Д., який було скеровано через засоби кур`єрської служби 18.10.2021 року, про що свідчить кур`єрське повідомлення наявне в матеріалах справи на а.с.60. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача посилається на те, що вказана у позові сума боргу не відповідає фактичним обставинам справи. Так, як зазначає представник, за розпискою від 18.09.2018 року не здійснювався факт передачі грошей у сумі 30450 доларів США. 18.09.2018 року на вимогу позивача було письмово зафіксована отримана від позивача в серпні 2018 року сума 29000 доларів США з урахуванням плати (процентів) за користування коштами за серпень 2018 року (5% від отриманої сумі в місяць - 1450 доларів США), всього у сумі 30 450 доларів США, із строком повернення до 30.09.2018 року вже суми 31900 доларів США, з урахуванням плати (проценти) за користування грошовими коштами за вересень 2018 року у сумі 1450 доларів США (31900 - 30450 = 1450 доларів США). При оформленні вказаної розписки, як стверджує сторона відповідача, позивач повідомив [PERSON] про те, що він не хоче прямо зазначати у розписці, що позику у серпні 2018 року була надана з процентами, оскільки тоді буде необхідно сплачувати податки. З підстав того, що [PERSON] довіряла позивачу, була знайома з ним більш 15 років, вона написала розписку під його диктовку та на зазначених позивачем умовах, уникнувши згадки про обов`язок сплати та розмір процентів. Через важке матеріальне становище, як зазначає відповідачка, вона не змогла повернути 31900 доларів США в строк до 30.09.2018 р., про що повідомила позивачу, у зв`язку з чим 01.10.2018 року позивач, посилаючись на те, що строк повернення за розпискою від 18.09.2018 року сплив, зобов`язав [PERSON] написати ще одну розписку зі строком повернення також через 1 місяць, але вже на суму 31900 доларів США з зобов`язанням повернути до 01.11.2018 року вже 33350 доларів США, за якою фактично грошові кошти не передавались. Як стверджує відповідачка, відповідна ситуація виникла із складанням подальших розписок від 01.11.2018 року, від 05.12.2018 року, від 03.01.2019 року, від 01.02.2019 року. В подальшому, як зазначено у відзиві, 01 березня 2019 року [PERSON] повернула позивачу 520 доларів США, тому станом на 01.03.2019 року сума боргу з урахуванням плати за користування грошовими коштами стала менше - 39850 доларів США. У зв`язку з чим, за вимогою позивача, 01.03.2019 року була зафіксована сума боргу у розмірі 29000 доларів США, з урахуванням процентів за серпень 2018р.- березень 2019 року, що в загальному розмірі складає 41850 доларів США, де 2000 доларів США плата (проценти) за користування коштами за березень 2019 року. Надалі, у період з 01.04.2019 року по 06.01.2020 року [PERSON] булу повернуто позивачу 17400 доларів США, тому станом на 06.01.2020 року сума боргу з урахуванням плати за користування грошовими коштами стала менше, у зв`язку з чим за вимогою позивача була зафіксована сума боргу в сумі 45310,00 доларів США, яка складалась з: 29 000 доларів США - боргу, та з урахуванням плати (процентів) за користування грошовими коштами за серпень 2018р.- березень 2020р., приймаючи повернення коштів в сумі 17400 доларів США. Надалі, як зазначає [PERSON] , за період з 06.01.2020 року по 19.05.2020 року нею була сплачена позивачу ще частина боргу, що підтверджується: переказом від 02.05.2020 року з карти її сина - [PERSON] на картку позивача в сумі 39500 грн.; переказом від 19.05.2020 року з карти її сина - [PERSON] , на картку позивача в сумі 6600 грн. Приймаючи вищевикладені обставини з приводу повернення коштів, як стверджує відповідачка, вона 17.09.2020 року за вимогою позивача знов склала розписку на підтвердження наявності боргу в загальній сумі 57000 доларів США. Представник відповідача в обґрунтування вищевказаних обставин, також посилалась на те, що зазначені факти підтверджуються доданими до відзиву листами скерованими позивачем на ім`я відповідача з вимогою про повернення коштів в сумі 53700 доларів США, однак не у заявленому в позові розмірі. Щодо розписок, за якими заявлені вимоги, представник стверджувала, що вони були безгрошовими, факту передачі коштів не відбувалось, а лише були складені на підтвердженні існуючих попередніх грошових зобов`язань. Також представник відповідачки зазначала, що [PERSON] вимогала від позивача під час складення кожної наступної розписки, повернути їй попередню, однак [PERSON] було відмовлено та повідомлено про їх повернення, у разі сплату усієї суми боргу, що свідчить про обман з боку позивача. Приймаючи вищезазначені обставини, сторона відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову. 23.11.2021 року до суду також надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики, на підтвердження яких [PERSON] були складені розписки 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 року - недійсними. У підготовчому судовому засіданні 02.12.2021 року представник [PERSON] - Пятакова І.Д. просила суд прийняти до розгляду зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02.12.2021 року вказану зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано останній строк в п`ять днів з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків поданої заяви, а саме для: - надання до суду документа на підтвердження доплати судового збору за пред`явлення до суду зустрічної позовної заяви, яка містить дев`ять вимог немайнового характеру, а саме з урахуванням вже сплаченої суми судового збору, роз`яснено, що доплаті підлягає 7264,00 грн.; - роз`яснено, що у разі сплати судового збору в належному розмірі, слід надати до позову відкоректований попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; - роз`яснено позивачеві, що у разі надання до суду додаткових документів до позовної заяви, у відповідності до ч.1 ст. 177 ЦПК України, позивач повинен надати їх копії у відповідності до кількості відповідачів та третіх осіб по справі. Одночасно було роз`яснено, що якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк заявник виправить недоліки, суд продовжує розгляд справи. Якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк позивач не виправить недоліки, зустрічна позовна заява вважається неподаною та повертається заявникові. Також, постановляючи ухвалу суду від 02.12.2021 року, суд виходив з того, що [PERSON] не було пропущено строк на подання зустрічної позовної заяви, виходячи з того, що у відповідності до наданого до зустрічного позову кур`єрського повідомлення №ПН6897, поштова кореспонденція була прийнята від відправника - 18.10.2021 року. 21.12.2021 року на електронну скриньку суду надійшла заява від імені представника [PERSON] на усунення недоліків поданої зустрічної позовної заяви. Судом було встановлено, що вказана заява надійшла до суду до суду не за допомогою підсистеми «Електронний суд», з не зареєстрованої електронної пошти на електронну пошту суду, без підпису електронно-цифровим підписом, а заяву була роздрукована та передана в провадження судді. Приймаючи вищезазначені обставини, 21.12.2021 року судом було встановлено, що стороною відповідача належним чином не усунуті недоліки поданого позову у відповідності до ухвали судді від 02.12.2021 року, у зв`язку з чим було постановлено ухвалу, якою зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договори позики, вирішено вважати неподаною та повернуто заявникові. Одночасно судом було встановлено, що у відповідності до поданої стороною позивача довідки ТОВ «Двадцять п`ять годин» від 13.12.2021 року за вих. №90, відправлення від відправника [PERSON] за поштовою квитанцією ПН №6901 було прийняте від [PERSON] 18 листопада 2021 р., а у поштовій квитанції ПН №6901 була допущена описка в графі «час та дата відправлення» та помилково вказана дата відправлення - 18 жовтня 2021 року. Вказане поштове відправлення було доставлено до адресату (Київський районний суд м. Одеси) 23 листопада 2021 р.За наслідком чого, судом додатково було встановлено, що відповідачем [PERSON] вказану зустрічну позовну заяву було подано через місяць після спливу процесуального строку для вчинення відповідної дії, а клопотання про поновлення пропущеного строку до суду не подавалось, а відтак подано зустрічний позов в порушення вимог встановлених ч.1 ст. 193 ЦПК України. 14.02.2022 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача [PERSON] - Пятакової І.Д. про витребування у позивача оригіналів документів, для підтвердження укладення угоди на правову допомогу, а також надання оригіналів розписок та поданих до суду претензій. Додатково представник відповідача просила суд визнати явку позивача до судового засідання обов`язковою, а також призначити судову почеркознавчу експертизу для встановлення підпису позивача у претензії від 26.07.2021 року. Представник в обґрунтування клопотання зазначила, що витребування вказаної інформації та доказів є необхідним, оскільки за її інформацією позивач перебуває за межами України та був позбавлений укласти особисто угоду про надання правової допомоги, а також текст претензії від 26.07.2021 року та вимоги за нею, відрізняються від попередньо заявлених позивачем претензій до відповідача, у зв`язку з чим у представника викликали сумніви в обізнаності позивача щодо заявлених вимог. На підставі зазначеного клопотання, у підготовчому судовому засіданні 14.02.2022 року судом було ухвалено зобов`язати позивача з`явитись особисто у наступне судове засідання або надати відповідну нотаріально посвідчену заяву на підтвердження укладення угоди про правову допомогу, обізнаності стосовно поданого позову та заявлених вимог. Також, судом у підготовчому судовому засіданні 14.02.2022 року судом було оглянуто надані представником позивача оригінали розписок від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 року, а також оригінал претензії від 26.07.2021 року, за наслідком чого встановлено відповідність поданих до позову копій розписок та претензії оригіналам. До судового засідання призначеного на 21.02.2022 року позивач особисто не з`явився, однак представник надав до суду заяву від [PERSON] від 17.02.2022 року, в якій останній підтвердив укладення і підписання угоди про надання правової допомоги з Адвокатським об`єднанням «Сентенція», а також підтримав заявлені позовні вимоги до [PERSON] в сумі 359940 доларів США, що еквівалентно 9646787,90 грн. Зазначена заява, нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною О.С. і зареєстрована в реєстрі за №226. Приймаючи вказану заяву, представник відповідача - адвокат Пятакова І.Д. в попередньому судовому засіданні 21.02.2022 року, не наполягала на розгляді клопотання рол призначення судово-почеркознавчої експертизи. Також, за згодою представників сторін по справі, судом 21.02.2022 року без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 18.05.2022 року до суду надійшло клопотання від [PERSON] про зупинення провадження в цій справі до набранням законної сили судовим рішенням за наслідком розгляду цивільної справи №522/4420/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів позики. У судове засідання призначене на 20.06.2022 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, 20.06.2022 року до суду надійшло клопотання від позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності та підтримання заявлених позовних вимог. Відповідач та її представник не повідомили суд про причини неявки. Судом враховується, що у відповідності до статті 43 ЦПК України, учасники справи мають право зокрема: брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Учасники справи зобов`язані зокрема: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Частиною 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно зі ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду. Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки. Приймаючи неявку сторони відповідача до судового засідання без поважних причин, будучи обізнаними про наявне судове провадження, не повідомивши суд про причини неявки, а також враховуючи строки і стадію розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні 20.06.2022 року за наявними в матеріалах справи документами. В судовому засіданні 20.06.2022 року судом було постановлено ухвалу за наслідком розгляду клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження по справі, якою вказане клопотання залишено без задоволення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідачкою [PERSON] були складені розписки, а саме: - 18.09.2018 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 30450 доларів США, та зобов`язалась повернути - 31900 доларів США, в строк до 30.09.2018 року (а.с.8); - 01.10.2018 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 31900 доларів США, та зобов`язалась повернути - 33350 доларів США в строк до 01.11.2018 року (а.с.9); - 01.11.2018 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 33570 доларів США, та зобов`язалась повернути - 35020 доларів США в строк до 01.12.2018 року (а.с.10); - 05.12.2018 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 36720 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі в строк до 30.12.2018 року (а.с.11); - 03.01.2019 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 38420 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі в строк до 30.01.2019 року (а.с.12); - 01.02.2019 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі на суму 40370 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі в строк до 01.03.2019 року (а.с.13); - 01.03.2019 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 41850 доларів США (а.с.14); - 06.01.2020 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі на суму 45310 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі на протязі двох місяців; - 17.09.2020 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі на суму 57000 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі до кінця місяця. Щодо надання оцінки вказаним розпискам, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із [PERSON] договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів [PERSON] підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що [PERSON] не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі». Досліджуючи вищевказані розписки, судом встановлено, що вони містять основні вимоги до договору позики, а саме ідентифікаційні дані позичальника та позикодавця, вартість грошової суми отриманої позичальником в борг, та суму коштів, яка підлягає поверненню, підтвердження позичальника стосовно обізнаності про зобов`язання з їх повернення, строк повернення таких коштів. Судом також встановлено, що зазначені розписки складені особисто відповідачкою [PERSON] , що останньою під час розгляду справи не спростовувалось. Стосовно доводів відповідачки про те, що зазначені розписки є безгрошовими та були складені лише на підтвердження попередніх грошових зобов`язань, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки ґрунтуються лише на посиланнях [PERSON] , однак у відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених в заперечення проти позову посилань, стороною відповідача в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України до суду не надано. Також суд зазначає, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Як встановлено судом у судовому засіданні 14.02.2022 року, вищевказані спірні розписки від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 року наявні в стороні позивача, їх копії в матеріалах справи відповідають оригіналам, а відтак наявність оригіналів боргових розписок у позивача [PERSON] свідчить про те, що відповідач [PERSON] грошові кошти не повернула. Доводи про складення кожної розписки на підтвердження наявності зобов`язань за попередньою розпискою, суд вважає також необґрунтованими, оскільки [PERSON] про зазначені обставини у розписках не зазначено. Щодо доводів відповідача про складення вказаних розписок відповідачкою за вимогою позивача, наявності обману в діях позивача під час зобов`язання складених боргових документів, суд вважає безпідставними, оскільки не підтверджені жодним доказом. Навпаки з пояснень у відзиві на позовну заяву вбачається, свідоме визнання відповідачкою факту складення кожної з розписок. Відповідачкою на підтвердження того, що в діях позивача був наявний обман, не надано також жодних доказів, чи навіть будь-яких підтверджень звернення до відповідною заявою до правоохоронних органів. У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. На підставі вищевикладеного судом встановлено, що вказані спірні розписки є чинними, оригінали яких містяться у позивача, підписання яких відповідачкою не спростовувалось, містять усі ознаки договорів позики, недійсними не визнані, за наслідком чого, суд доходить до висновку, що подані позивачем розписки від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 рокує належними доказами підтвердженням укладеного між ним - [PERSON] та [PERSON] договорів позики від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 року, за умовами яких відповідачка отримала від позивача в борг грошові кошти у розмірах: 30450,00 доларів США; 31900,00 доларів США; 33570,00 доларів США; 36720,00 доларів США; 38420,00 доларів США; 40370,00 доларів США; 41850,00 доларів США; 45310,00 доларів США; 57000,00 доларів США, зо в загальній сумі складає 355590,00 доларів США, які зобов`язалась повернути в обумовлений строк. Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як вбачається з розписок сторонами обумовлено наступні строки повернення грошових коштів, а саме: за розпискою від 18.09.2018 року - терміном до 30.09.2018 року; від 01.10.2018 року - терміном до 01.11.2018 року; від 01.11.2018 року - терміном до 01.12.2018 року; від 05.12.2018 року - терміном до 30.12.2018 року; від 03.01.2019 року - терміном до 30.01.2019 року; від 01.02.2019 року - терміном до 01.03.2019 року. З розписок від 06.01.2020 року та від 17.09.2020 року вбачається, що сторонами обумовлено повернення грошових коштів терміном. Статтею 254 ЦК України встановлено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Так за розпискою від 06.01.2020 року сторони визначили повернення коштів на протязі двох місяців, тобто до 07.03.2020 року, за розпискою від 17.09.2020 року терміном до кінця місяця, тобто до 01.10.2020 року. Як вбачається, розписка від 01.03.2019 року не містить інформації про строк виконання, за наслідком чого суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як вбачається, 26.07.2021 року [PERSON] складено претензію на ім`я [PERSON] , про повернення грошових коштів за розписками від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 року в загальній сумі 359940,00 доларів США на протязі п`яти днів з дня отримання вказаної претензії. Зазначену претензію, позивачем тієї ж дати було скеровано на адресу зареєстрованого мешкання відповідача - [PERSON] , а саме [ADDRESS] , що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про скерування, яка була повернута відправнику без вручення, з підстав відмови одержувача від отримання 28.07.2021 року (а.с.18,19). Також судом встановлено, що зазначену претензію позивачем 03.08.2021 року було скеровано повторно на адресу відповідача, яка також була повернута відправнику без вручення, з підстав відмови одержувача від отримання (а.с.20). Отже строк виконання зобов`язання за розпискою від 01.03.2019 року сплив 02.08.2021 року. Щодо доводів відповідачки про часткове погашення спірної заборгованості, суд вважає безпідставними та необґрунтованими. Стосовно поданих [PERSON] копій квитанцій про перерахування грошових коштів громадянином [PERSON] , який є її сином зі слів відповідачки, на ім`я [PERSON] (а.с.75-79) суд вважає неналежними доказами підтвердження часткового виконання спірних зобов`язань, оскільки до суду не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] дія в інтересах [PERSON] , відсутність будь-яких інших правовідносин між позивачем та [PERSON] та [PERSON] , а також зазначені квитанції не містять інформації про призначення платежів. Також судом не приймаються посилання відповідачки про іншу суму заборгованості, зазначену [PERSON] в інших претензіях скерованих на її ім`я, на підтвердження виконання зобов`язань за спірними договорами, оскільки є безпідставними. Так, як вбачається з поданих відповідачкою до відзиву копій претензій від позивача скерованих на її ім`я, [PERSON] вимагалось повернення грошових коштів в сумі 53700,00 доларів США, які були позичені у серпні 2018 року, однак не стосуються спірних договорів. Одночасно суд зазначає, що подані відповідачкою докази до відзиву навпаки підтверджують сталі і неодноразові правовідносини між сторонами по справі, з позикових відносин. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження погашення спірної заборгованості, відповідачкою до суду не надано. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачка отримала від [PERSON] за договорами позики від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 06.01.2020 року, 17.09.2020 рокув борг грошові кошти в загальній сумі 359940 доларів США гривень, з визначеним строком для кожного з зобов`язань, останнє з яких сплило за строком 01.10.2021 року, які в обумовлений термін не повернула, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за вказаними договорами позики у загальному розмірі 359940 доларів США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як встановлено, відповідно до складених відповідачем розписок від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року [PERSON] зобов`язалась повернути грошові кошти з відсотками у фіксованій сумі. Так, за розпискою від 18.09.2018 року сторонами визначено повернення боргу в сумі 30450 доларів США, разом з грошовою сумою у розмірі 1450,00 доларів США, що в загальній сумі складає 31900 доларів США; за розпискою від 01.10.2018 року сторонами визначено повернення боргу в сумі 31900 доларів США, разом з грошовою сумою у розмірі 1450,00 доларів США, що в загальній сумі складає 33350 доларів США; за розпискою від 01.11.2018 року сторонами визначено повернення боргу в сумі 33570 доларів США, разом з грошовою сумою у розмірі 1450,00 доларів США, що в загальній сумі складає 35020 доларів США. Інші розписки складені відповідачем є безгрошовими. На підставі викладеного, суд вважає встановленим, що позивач має право на стягнення з відповідача вищезазначених відсотків за користування грошовими коштами за розписками 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року. Судом враховано, що відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивачем у позові заявлено стягнення з відповідачки заборгованість за спірними договорами позики у національній валюті гривні України, станом на 10.08.2021 року. Судом перевірено визначений позивачем курс НБУ щодо валюти долари США до гривні України, та встановлено, що станом на 10.08.2021 року 1 долар США дорівнює 26,8011 грн. Приймаючи вищевикладене, а також те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню наступна заборгованість за договорами позики в національній валюті гривні України згідно курсу НБУ станом на 10.08.2021 року, а саме: - за договором позики від 18.09.2018 року в сумі 31900 доларів США, що складає еквівалент 854955 гривень 09 копійок (31900*26,8011=854955,09); - за договором позики від 01.10.2018 року в сумі 33350 доларів США, що складає еквівалент 893816 гривень 68 копійок (33350*26,8011=893816,68); - за договором позики від 01.11.2018 року в сумі 35020,00 доларів США, що складає еквівалент 938574 гривні 52 копійки (35020,00*26,8011=938574,52); - за договором позики від 05.12.2018 року в сумі 36720,00 доларів США, що складає еквівалент 984136 гривень 39 копійок (36720,00*26,8011=984136,39); - за договором позики від 03.01.2019 року в сумі 38420,00 доларів США, що складає еквівалент 1029698 гривень 26 копійок (38420,00*26,8011=1029698,26); - за договором позики від 01.02.2019 року в сумі 40370,00 доларів США, що складає еквівалент 1081960 гривень 41 копійка (40370,00*26,8011=1081960,41); - за договором позики від 01.03.2019 року в сумі 41850 доларів США, що складає еквівалент 1121626 гривень 04 копійки (41850,00*26,8011=1121626,04); - за договором позики від 06.01.2020 року в сумі 45310,00 доларів США, що складає еквівалент 1214357 гривень 84 копійки (45310,00*26,8011=1214357,84); - за договором позики від 17.09.2020 року в сумі 57000,00 доларів США, що складає еквівалент 1527662 гривні 70 копійок (57000,00*26,8011=1527662,70). Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог, стягненню з відповідачки на користь позивачки у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору - 11350,00 грн. Також, позивачем зазначено у позові про відшкодування судових витрат та зазначено у позові, що вони складаються зі сплаченого судового збору в сумі 11350,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу, які складають з розрахунку 2% від заявлених позовних вимог. Разом з тим, позивачем та його представником за час розгляду справи не надано до суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин стосовно визначених умов щодо надання правничої допомоги, якими може бути відповідний договір, як і не надано доказів на підтвердження відповідного акту приймання-передачі послуг, доказів сплати таких послуг. Також, як вбачається у поданій заяві про розгляд справи за відсутності позивача, останнім не повідомлялось про намір подати відповідні докази на підтвердження розміру понесених нею судових витрат, що заявляється відповідно до положень статті 246 ЦПК України до закінчення судових дебатів у справі. За наслідком чого в цій частині, суд вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: approved