Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

[PERSON] просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] ( під час шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 29,3 кв.м., вартістю 497\~426 грн., набута у власність на підставі договору купівлі-продажу №98-281 К від 10.12.1998 року, та здійснити її розподіл у рівних частках, визнавши за позивачем право власності на 1\\2 частку квартири. Підставою для незастосування строків позовної давності заявлених вимог зазначена усна домовленість між сторонами, згідно якої вказана квартира повинна була бути передана доньки після весілля, але дізнавшись у 2021 році що відповідач через суд намагався визнати позивачку такою, що втратила право користування спірною квартирою, вона зрозуміла про порушення домовленостей та необхідність захисту своїх прав. [PERSON] проти задоволення позову заперечував, наполягаючи на тому, що квартира були придбана під час шлюбу але за його особисті кошти, а крім того враховуючи що шлюб було розірвано ще у 2005 році сплив строк позовної давності на заявлені позовні вимоги. Як встановлено у судовому засіданні, і не заперечується сторонами, з 19.08.1994 року по 01.02.2005 року сторони знаходились у шлюбі, зареєстрованим у відділі РАГСу виконкому Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси, актовий запис №403. 10.12.1998 року на ім`я [PERSON] ( прізвище [PERSON] під час шлюбу ) на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №98-281 К від 10.12.1998 року, комунальним підприємством « Одеське бюро технічної інвентаризації» зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 29,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу позивачка з донькою [PERSON] , [INFO] , переїхала до іншого житла але залишили реєстрацію права користування даної квартирою. 15.11.2018 року Київським районним судом м. Одеси у справі №520/9061/18 було винесене заочне рішення , яким відмовлено у позові [PERSON] про визнання [PERSON] у визнання останній такою, що втратила право користування спірною квартирою. У 2021 році позивачка звернулась до відповідача із проханням виконати зобов`язання щодо подарунка квартири доньці, але отримала відмову у зв`язку із чим звернулась до адвоката для консультації де , після перевірки адвокатом реєстру нерухомості та реєстру судових рішень , було з`ясовано про існування вищевказаної справи. Під час судового засідання з боку відповідача жодних доказів у підтвердження його заперечень придбання квартири за особисті кошти, не було надано. Судом враховується наявність судової справи №23805/2005 , в якою ухвалою суду від 27.10.2005 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спільне майно залишено без розгляду, у зв`язку із неявкою позивача у судові засідання. Суд критично ставиться до тверджень відповідача, який у судовому засіданні пояснив, що вказана справа дійсно було залишена без розгляду у зв`язку із досягненням домовленості але домовленість була у вигляді передання позивачем відповідачці меблі і грошей, які відповідали її частки у власності, так як належних та допустимих доказів вказаної домовленості не надано. Одночасно із цим відповідач не заперечував проти свого зобов`язання передачі квартири доньки, однак, не зміг пояснити причини не виконання даного зобов`язання до сих пір. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Враховуючи що спірне майно було придбано у 1998 році суд також до даних правовідносин застосовую вимоги Кодексу про шлюб та сім`ю України ( введений у дію 29.12.1969 року та втратив чинність з 01.01.2004 року, крім розділу V "Акти громадянського стану", на підставі Сімейного Кодексу України N 2947-III від 10.01.2002 року ). Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до\~статті 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі\~статтею 57 СК України\~у редакції на час укладення сторонами шлюбу\~\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:\~\~1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;\~\~\~\~ 2) майно,\~\~набуте\~\~нею,\~\~ним\~\~за\~\~час шлюбу,\~\~але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;\~\~\~ 3) майно,\~\~набуте нею,\~\~ним за час шлюбу,\~\~але за кошти,\~\~які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Крім того, у\~статті 58 СК України\~вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша\~статті 59 СК України). У\~статті\~\~60 СК України\~зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є\~\~майно, набуте під час шлюбу. Конституція України\~у\~статті 41\~гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 66 СК України\~визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України). При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша\~статті 70 СК України). Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована.\~\~Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від\~\~\~24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У даному випадку відповідачем, який у судовому засіданні спростовував спільність придбання квартири не було доведено дане заперечення належними та допустимими доказами. У відповідності до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про доведеність у судовому засіданні факту того, що спірна квартира , яка була придбана під час шлюбу є спільною частковою власністю подружжя, та при її розподілу слід застосовувати презумпцію рівності часток співвласників. Що стосується строку позовної даності про сплив яких заявляє відповідача, суд приймає до уваги наступне. Діючий на момент розірвання шлюбу Цивільний кодексу України, згідно вимог статей 256,257,261, визначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною третьою\~статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.\~ Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 Сімейного кодексу України. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.12.2020 року у справі\~№ 345/2962/14 наголосив наступне. \~«Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності». Таким чином, у даному випадку, суд повинен встановити початок перебігу строку позовної давності, який відраховується не з моменту розірвання шлюбу а з моменти порушення права одного з співвласників спільного майна подружжя. Встановлені обставини по справі залишення реєстрації права проживання дружини після розірвання шлюбу, незважаючи на її фактичне не проживання у квартирі, залишення позову про поділ спільного майна у 2005 році без розгляду , надають суду змогу прийти до висновку про наявні домовленості між співвласниками щодо порядку користування майном. Одночасно із цим суд вважає хибними посилання відповідача про здійснення фактичного розподілу майна між подружжям шляхом виплати їм речами та грошима вартості належної позивачці частки, так як дана заява проти ричить як загальним запереченням самого відповідача про те що квартира придбана їх за власні кошти і не є спільним майном подружжя, так і фактом того, що при фактичну розподілі майна не було складено жодного письмового документа. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку що відсутні докази які б спростовували твердження позивача про те, що лише у 2021 році їй стало відомо про порушення її прав як співвласника майна, порядок користування яким було визначено за усною домовленістю після розірвання шлюбу, а тому строк позовної давності на розподіл спільного майна подружжя, шлюб між якими розірвано у 2005 році, не сплив. Приймаючи до уваги, що даний спір стосується саме розподілу спільного майна подружжя, суд вважає, що твердження відповідача, що факт проживання спільної доньки зараз за кордоном впливає на розгляд даної справи, не стосується вирішення даного конкретного спору і не впливає не встановлені під час розгляду справи обставини. На підставі викладеного та

Outcome: approved