Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Деснянського управління поліції ГУНП України про звільнення майна з-під арешту, у якому просить зняти з-під арешту усе майно (реєстраційний номер 12250697), у тому числі: житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 10323541), що належить [PERSON] , який накладений на підставі постанови старшого слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві Грибакова І.В. від 06 березня 2012 року, в рамках розслідування кримінальної справи № к/с 01-19209. З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2006 року постановою старшого слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві Грибакова І.В. порушено кримінальну справу № к/с 01-19209 за фактом вчинення розтрати майна за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 191 КПК України. 06 березня 2012 року в рамках розслідування зазначеної кримінальної справи постановою старшого слідчого РУ ГУ МВС України у місті Києві Грибакова І.В. накладено арешт на все майно [PERSON] , у тому числі на житловий будинок [ADDRESS] . 06 березня 2012 року, на виконання вказаної постанови слідчого, Першою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження (арешт нерухомого майна) за № 10323541 на весь житловий будинок [ADDRESS] , 1/4 частина якого належить [PERSON] . У подальшому зазначену кримінальну справу було передано до Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві, яке внесло матеріали кримінального провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013110030000339 від 08 січня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 191 КК України. 20 серпня 2013 року постановою старшого слідчого СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві Головко Ю.М. вказане кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в події складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 191 КК України. Однак, під час закриття вказаного кримінального провадження не було вирішено питання про скасування арешту майна в порядку, передбаченому статтею 174 КПК України. Наявність арешту на все майно позивача, у тому числі на житловий будинок [ADDRESS] , підтверджується інформаційними довідками за №208169882 і № 208165061 від 05 травня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за заявою [PERSON] 06 жовтня 2020 року Позивачем було подано Апеляційну скаргу на вище вказану ухвалу. Постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року Апеляційну скаргу представника Позивача - адвоката Войнаровського Олександра Вацлавовича задоволено. Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 серпня 2020 року скасовано, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою від 01 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито підготовче провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача подав до суду клопотання в якому просив розгляд справи проводити у його відсутності, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. У відповідності до ч. 5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 4 статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391\~цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною 1 статті 214\~КПК України\~1960\~року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170\~КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174\~КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі "Безимянная проти Росії" (Bezymya№№aya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення "самої суті права заявника на доступ до суду", а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що "заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони". Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. Fra№ce)). Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами. У частинах першій і третій статті 2\~ЦПК України (у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV "Про міжнародне приватне право". Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19\~ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15 травня 2019 року. Оскільки скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту частини третьої\~статті 174 КПК України\~у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій\~статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення\~статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобо є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Таку правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13, а також Великою Палатою ВС у справі N 372/2904/17-ц від 15.05.2019 р. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявність обтяження щодо всього нерухомого майна, що належить позивачу, питання про скасування якого не було вирішено під час закриття кримінального провадження, порушує право власності, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню в повному обсязі. Підсумовуючи викладене, суд враховує, що КПК України\~1960\~року втратив чинність на підставі Кодексу № 4651-VI від 13 квітня 2012 року, та встановивши, що арешт на майно [PERSON] було накладено 06 березня 2012 року, тобто під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом, кримінальне провадження № к/с 01-19209 закрите у зв`язку з відсутністю в події складу кримінального правопорушення, дійшов висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту у цій справі підлягають задоволенню.

Outcome: approved