Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: ООП Свалявської міської ради про визнання [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування доводів посилається на те, що позивач є одноособовим власником вказаного житлового будинку, який належить їй на праві приватної власності на підставі рішення Сваляського районного суду від 20.07.2018 року. Вказує, що у вказаному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не проживають у будинку більше 6 місяців, що стверджується свідченнями сусідів та актом про фактичне непроживання від 03.02.2022 року. Вимоги позивач мотивує тим, що є одноособовим власником будинку, прописка відповідачів є перешкодою у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинкомза адресою: [ADDRESS] . Суд своєю ухвалою від 09.03.2022 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального провадження та призначив підготовче засідання. Сторонам направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі та відповідачу копія позовної заяви з доданими до позову документами з використанням послуг поштового зв`язку, які надаються АТ "Укрпошта". Інформація щодо справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - e-mail inbox@sv.zk.court.gov.ua. Судовий розгляд справи призначений відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області 07.04.2022 року. Позивач заявлені вимоги підтримує в повому обсязі, просить позов задовольнити (вх.№ 1015). Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву (вх.№2143 від 01.04.2021 року) в якому проти заявлених вимог про визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на проживання у житловому будинку [ADDRESS] заперечує. В обгрунування заперечень посилається на те, що не має можливості змінити своє місце реєстрації та своїх дітей через відсутність правовстановлюючих документів на будинок її батьків. Вказує, що документи подані на державну реєстрацію, але через запроваджений на території України воєнний стан функціонування реєстру державної реєстрації призупинено. Також зазначає, що зняття її з реєстрації стане причиною припинення соціальних виплат на утриманні дітей. Просить суд вімовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи органу опіки і піклування Свалявської міської ради Полянич Т.М. (довіреність №1109/02-9 від 30.05.2022 року) пояснення щодо позову не подала. Подала до суду заяву (вх.№3363) про розгляд справи без участі представника ООП Свалявської міської ради. Позовні вимоги не визнають. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Акорд» не здійснювалося (ч.2 ст. 247 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ та ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ: Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Права власника визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що[PERSON] (позивач) є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.08.2018 року, індексний номер витягу: 135522546, номер запису про право власності: 27638516 на підставі рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20.07.2018 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.08.2018 року). Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 16.11.2016 року, справа № 6-709цс16). Відповідно до інформації, наданої на судовий запит начальником відділу "Центр надання адміністративних послуг" Свалявської міської ради щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідачів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . З доданого до позову акту про фактичне проживання (не проживання) особи № 17 від 03.02.2022 року, складеного комісією з обстеження матеріально-побутових умов проживання мешканців Свалявської територіальної громади при виконавчому комітеті Свалявської міської ради в присутності свідків-сусідів [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в в будинку [ADDRESS] не проживають більше 6 (шести) місяців. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР - ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді справи, суд зазначає, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин та враховує, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення (суд ураховує правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24.10.2018 року, справа № 31-37646св18). Одночасно суд вважаєнеобхідним зазначити, що ст.71 Житлового Кодексу Української РСР встановлені строки збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином. Натомість строки, після закінчення яких, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом визначено ч.2 ст.405 ЦК України, тобто відсутність понад рік без поважних причин. Крім того, позивачем не надано суду будь-якого доказу на підтвердження того, що відповідач [PERSON] втратила інтерес до спірного житла. За відсутності таких доказів, суд вважає вимогу про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] - недоведеною та необгрунтованою. Відповідно до ч. 3,4 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Судом встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані та проживають неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] (повних 11 років), [PERSON] , [INFO] (повних 8 років), [PERSON] , [INFO] (повних 4 роки). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків; ч. 2 ст. 18 діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вони на даний час зареєстровані, встановивши, що через свій малолітній вік діти не мають можливості вирішувати в якому житловому приміщенні можуть проживати, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання дітей [PERSON] , 2010 року нардження, [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 2017 року народження такими, що втратили право користування житловим будиноком в [ADDRESS] необхідно відмовити. Відповідно до ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; докази на їх підтвердження. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат; п.2 ч.5 ст. 265 ЦПК України - у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат; ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. Вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат позивач не заявляв, тому суд не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України. Статтею 129 - 1 Конституції України визначено: Суд ухвалює рішення іменем України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У контексті вказаної практики суд уважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Outcome: dismissed