Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~В травні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позовній заяві він вказав, що є власником та проживає у квартирі [ADDRESS] . В квартирі зареєстрований також його онук [PERSON] . Відповідач майже з народження не проживає в квартирі, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна не утримує. У [PERSON] виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, він є людиною похилого віку, отримує невелику пенсію і не може отримати субсидію. Тому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Вивчивши та дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.02.2010 року серії [NUMBER] та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25477482 від 03.03.2010 року. Згідно копії будинкової книги [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Актами про встановлення факту непроживання від 23 вересня 2019, 22 січня 2020 р., 22 липня 2020 року, 22 січня 2021 р. встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в квартирі не утримує. На даний час проживає за кордоном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред`явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 у якій зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідач не проживає за місцем реєстрації більше року, є повнолітньою особою, живе своїм власним життям, а тому по рішенню суду можуть бути визнаний таким, що втратив право користування житлом.

Outcome: approved