Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 1984 року він проживав разом із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, допомагали один одному, спільних дітей не мали. Планували зареєструвати шлюб та зверталися до органу реєстрації актів цивільного стану із відповідною заявою. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . За життя на випадок своєї смерті [PERSON] зробила заповідальне розпорядження, яким все своє майно заповіла йому. Після смерті [PERSON] він займався її похованням, отримав свідоцтво про її смерть. Інші спадкоємці чи особи, які б могли претендувати на спадщину чи обов`язкову частку у спадщині [PERSON] відсутні. З метою оформлення спадщини він звернувся до нотаріуса, якою йому було усно роз`яснено, що витрати, пов`язані з оформленням спадщини є суттєво нижчими, у разі якщо спадкоємець був членом сім`ї спадкодавця та рекомендовано йому звернутися до суду щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також позивач зазначає про відсутність спору про право на спадщину. На підтвердження наявності тривалих сімейних відносин позивач посилається на те, що у нього зберігаються особисті документи [PERSON] , зокрема оригінали договорів купівлі-продажу нерухомого майна, документи про її лікування, копії її паспорта, спільні світлини. На підставі наведеного просив встановити факт його постійного проживання однією сім`єю спільно з [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 1984 року і до дня її смерті, тобто до [INFO] . 17.05.2021 до суду від Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки у позовній заяві наявні розбіжності між його доводами та фактичними обставинами, а саме позивач у позовній заяві просить встановити факт його постійно проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 1984 року й до дня її смерті, тобто до [INFO] , тоді як право власності на указану квартиру набуто [PERSON] лише 16.11.2017, а відтак зазначений термін спільного проживання за зазначеною адресою не є достатнім для встановлення факту у розумінні ст. 1264 ЦК України. Крім того, відповідач посилається на відсутність належних доказів спільного проживання позивача із [PERSON] однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків. Також вказує на відсутність у матеріалах справи обґрунтованої постанови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій за заявою позивача. У судовому засіданні позивач просив позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 20.08.2020, актовий запис № 8189. За життя [PERSON] 07.08.2020 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу [PERSON] . На час відкриття спадщини [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] просив встановити факт його спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 1984 року і до дня її смерті, тобто до [INFO] . Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного Кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Отже, факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Указаний висновок суду узгоджується з правовим висновком, неодноразово викладеним Верховним Судом у постановах від29 січня 2020 року у справі № 137/1350/14-ц (провадження № 61-8929 св 18), 05 лютого 2020 року у справі № 750/11666/17-ц (провадження № 61-18738св19), 11 серпня 2021 року у справі № 295/2969/17 (провадження № 61-5287св21), від 01 серпня 2018 року у справі № 280/489/15, від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц. Отже, позов [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1984 року до 01 січня 2004 року задоволенню не підлягає з наведених вище підстав. Що стосується позовних вимог позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 січня 2004 року, суд зазначає наступне. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі ст. 1264 ЦПК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 521/21655/19 (провадження № 61-5847св21). Як слідує з матеріалів справи [PERSON] з 04 серпня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . З показань свідка [PERSON] , який є знайомим позивача слідує, що він працював разом з позивачем з 2016 року протягом п`яти років. Знає, що позивач перебував у незареєстрованому шлюбі з [PERSON] , позивач проживав увесь час по [ADDRESS] з братом, мав окрему кімнату. [PERSON] проживала в с. Авангард, хворіла. Свідок [PERSON] , яка була подругою [PERSON] , пояснила, що знайома з 1985 року, позивач із [PERSON] проживали разом з 1986 року в різних місцях (с. Миколаївка, с. Авангард), позивач доглядав за [PERSON] , піклувався, допомагав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома з [PERSON] та позивачем приблизно з 2016-2017 року. Спочатку вони проживали в с. Миколаївка, потім в с. Авангард. Іноді свідок зустрічалася з ними на святкуванні днів народжень. Вказала, що позивач разом з [PERSON] проживав в с. Авангард, проте іноді міг проживати на [ADDRESS] . [PERSON] проживала в с. Авангард, хворіла. Отже, показаннями допитаних в судовому засіданні свідків також не підтверджується, що між позивачем та [PERSON] в зазначений період існували відносини, притаманні подружжю, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат тощо. Разом з тим, як указано у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц для встановлення факту спільного проживання, показання свідків не можуть бути єдиною підставою. При цьому знаходження на зберіганні у позивача особистих документів [PERSON] , зокрема оригіналів договорів купівлі-продажу нерухомого майна, її медичних документів, копії її паспорта, спільні світлини самі по собі не можуть свідчити про те, що між особами склались та мали місце, протягом вказаного періоду, усталені відносини, які притаманні подружжю. Належних, допустимих, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження факту проживання позивача однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 до 19.08.2020, ведення в зазначений період спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, тощо суду не надано. Крім того, як встановлено судом, позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. За правилами частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Під час розгляду справи судом не встановлено наявності у позивача перешкод для отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . На відсутність спору про право на спадщину посилався і позивач у позовній заяві. У матеріалах справи також відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. За таких обставин, відсутні підстави вважати порушеними спадкові права позивача. При цьому посилання позивача на необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з метою зменшення витрат, пов`язаних з оформленням спадщини за заповітом, не може бути підставою для задоволення позову. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем слід залишити за ним.

Outcome: dismissed