Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

У січні 2017\~р. [PERSON] звернулась з позовом, в якому, з урахуванням останньої уточненої позовної заяви від 09.08.2019\~р. (т.\~1, а.\~с.\~176 181), просить: \~скасувати наказ фізичної особи підприємця [PERSON] №\~08-к від 12.10.2016\~р. про її звільнення з 13.10.2016\~р.; \~змінити дату звільнення та формулювання причини звільнення, зазначивши в наказі про її звільнення за власним бажанням за статтею 38 Кодексу законів про працю України з дня видачі трудової книжки; \~зобов`язати фізичну особу підприємця [PERSON] внести запис у трудову книжку про звільнення її за власним бажанням, змінити дату звільнення, видати їй трудову книжку із відповідним записом; \~стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] на її користь заробітну плату за період з 03.10.2016\~р. по 13.10.2016\~р. у сумі 597,24\~грн.; \~стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 46\~651,00\~грн.; \~стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] на її користь моральну шкоду у сумі 2\~000,00\~грн. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.01.2017\~р. у складі судді Шербака\~Д.С. відкрито провадження у цивільній справі (т.\~1, а.\~с.\~26). Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20.03.20217\~р. у складі судді Щарбака\~Д.С. позовні вимоги задоволено (т.\~1, а.\~с. 41 42). Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.05.2017\~р. у складі судді Шербака\~Д.С. заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20.03.20217\~р. скасовано та призначено справу до розгляду у загальному порядку (т.\~1, а.\~с.\~62). Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16.11.2017\~р. у складі судді Замеги\~О.В. цивільну справу прийнято до провадження (т.\~1, а.\~с.\~100). Ухвалою Суду від 24.02.2020\~р. справу прийнято до провадження (т.\~1, а.\~с.\~222). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний наказ не відповідає вимогам законодавства про працю, оскільки не містить причин звільнення. У подальшому [PERSON] написала заяву з проханням звільнити її за згодою сторін, яку фізична особа підприємець [PERSON] прийняла, але не зареєструвала. В день звільнення [PERSON] не було виплачено заробітну плату, на її заяву від 20.10.2016\~р. фізична особа підприємець [PERSON] надіслала листа з пропозицією з`явитись до 31.11.2016\~р. для отримання заробітної плати, який вона отримала 02-03.11.2016\~р ., однак не з`явилась з поважних причини. Трудову книжку [PERSON] не отримала, пропозиції від фізичної особи підприємця [PERSON] про отримання трудової книжки не надходили. Незаконні дії фізичної особи підприємця [PERSON] завдали [PERSON] моральної шкоди. Фізична особа підприємець [PERSON] у відзиві просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що [PERSON] не подала доказів, які б свідчили про наявність підстав для задоволення позову, у позові наведена недостовірна інформація, [PERSON] систематично допускала прогули, за що її і було звільнено, отримувати наказ про звільнення, заробітну плату [PERSON] відмовилась, у тому числі після отримання відповідного повідомлення. Трудова книжка [PERSON] весь час знаходилась в останньої та фізичній особі підприємцю [PERSON] не надавалась. [PERSON] звернулась до суду з пропуском строку, встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України, оскільки про звільнення їй стало відомо 13.10.2016\~р. (т.\~1, а.\~с.\~185). Судом з`ясовано, що між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір від 01.09.2016\~р., відповідно до умов якого другу прийнято на роботу до першої на посаду швачки, продавця-консультанта з встановленням посадового окладу у розмірі 1\~460,00\~грн., договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до його припинення (т.\~1, а.\~с.\~5). Наказом №\~08-к від 12.10.2016\~р. по особовому складу фізичної особи підприємця [PERSON] звільнено [PERSON] з посади швачки з 13.10.2016\~р., підстава: акт про відсутність на роботі (т.\~1, а.\~с.\~6). Між тим, норми Кодексу законів про працю України, які визначають підстави припинення, розірвання трудового договору (статті 36, 38, 39, 40, та 41), не передбачають такої підстави як акт про відсутність на роботі, що вже вказує на незаконність наказу. Крім того, з відзиву фізичної особи підприємця [PERSON] вбачаться, що [PERSON] було звільнено за прогули 11.10.2016\~р. та 12.10.2016\~р. На підтвердження прогулу [PERSON] 11.10.2016\~р. фізичною особою підприємцем [PERSON] надано акт від 11.10.2016\~р. про відсутність на роботі (т.\~1, а.\~с.\~155), з якого випливає, що 11.10.2016\~р. [PERSON] була відсутня на роботі без поважних причин з 13:00 до 18:00 впродовж робочого дня. Будь-яки докази прогулу [PERSON] 12.10.2016\~р., зокрема, акту від 12.10.2016\~р. про відсутність на роботі, матеріали справи не містять. На підставі\~наведеного Суд\~приходить до\~висновку,\~що [PERSON] \~було звільнено\~за прогул\~без поважних\~причин 11.10.2016\~р.,\~тобто згідно\~з пунктом\~4\~частини першої\~статті 40\~Кодексу законів\~про працю\~України,\~яким встановлено,\~що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Разом з тим, акт від 11.10.2016\~р. про відсутність на роботі лише свідчить про те, що [PERSON] була відсутня на роботі з 13:00 до 17:05 впродовж робочого дня, оскільки цей акт було складено о 17:05, тобто у ньому не могли наводитись відомості про обставини, які мали місце після 17:05. Посилання в акті на відсутність на роботі без поважних причин є безпідставним, оскільки на момент складення акту, як з нього вбачається, [PERSON] була відсутня, будь-які відомості, на підставі яких зроблено висновок про відсутність на роботі саме без поважних причин, в акті не вказані. Фізичною особою підприємцем [PERSON] не було вжито будь-яких заходів для з`ясування підстав, з яких [PERSON] 11.10.2016\~р. з 13:00 до 17:05 впродовж робочого дня була відсутня на робочому місці, а наступного ж дня, тобто 12.10.2016\~р., було видано наказ №\~08-к від 12.10.2016\~р. по особовому складу про звільнення [PERSON] з 13.10.2016\~р. При цьому, як випливає зі змісту позовної заяви та відзиву, [PERSON] 12.10.2016\~р. на робочому місці також була відсутня. Надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 11.06.2016\~р. [PERSON] було запропоновано 13.10.2016\~р., що підтверджується актом від 13.10.2016\~р. фіксації відмови від надання письмових пояснень (т.\~1, а.\~с.\~156), тобто після видачі наказу №\~08-к від 12.10.2016\~р. по особовому складу про звільнення [PERSON] з 13.10.2016\~р., а відтак у день звільнення [PERSON] . За таких обставин Суд вважає, що фізичною особою підприємцем [PERSON] не доведено, що [PERSON] була відсутня на роботі з 13:00 до 17:05 впродовж робочого дня без поважних причин. Таким чином, наказ №\~08-к від 12.10.2016\~р. по особовому складу фізичної особи підприємця [PERSON] , яким звільнено [PERSON] з посади швачки з 13.10.2016\~р., є незаконним. Однак, частинами першою та другою статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Копію наказу про звільнення [PERSON] отримала 04.11.2016\~р., що підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відпралвння, виплату поштового переказу (т.\~1, а.\~с.\~163), хоча у позовні заяві зазначає, що копію наказу вона отирмала 02.11.2016\~р. або 03.11.2016\~р. З позовом до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області [PERSON] звернулась 20.01.2017\~р., що підтверджується відміткою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області на позовній заяві про одержання позовної заяви (т.\~1, а.\~с.\~2), тобто у будь-якому випадку з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 234 Кодексу законів про працю України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки. [PERSON] не зазначає, з яких підстав вона пропустила строк, установлений статтею 233 Кодексу законів про працю України, для звернення з позовною заявою з вимогою щодо оскарження наказу про звільнення, а матеріали справи не вказують на те, що цей строк було пропущено з поважних причин. Згідно з абзацом другим пункту 4 постанови №\~9 від 06.11.1992\~р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" Пленуму Верховного Суду України якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Враховуючи викладене, Суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимоги про скасування наказу фізичної особи підприємця [PERSON] №\~08-к від 12.10.2016\~р. про звільнення [PERSON] з 13.10.2016\~р., з підстави пропуску без поважних причин установленого статтею 233 Кодексу законів про працю України строку звернення з цією вимогою. Щодо позову в частині вимоги про зміну дати звільнення (з 13.10.2016\~р.) на день видачі трудової книжки та формулювання причини звільнення у відповідності до статті 38 Кодексу законів про працю України, Суд зазначає наступне. Стаття 38 Кодексу законів про працю України надає [PERSON] право за власною ініціативою розірвати трудовий договір, укладений з фізичною особою підприємцем [PERSON] , яке реалізується шляхом звернення першої з відповідною заявою до другої. Між тим, [PERSON] не подано будь-яких доказів на підтвердження того, що вона зверталась до фізичної особи підприємця [PERSON] з заявою про звільнення з власної ініціативи. Тобто підстави вважати, що [PERSON] було звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України відсутні, а відтак позовна вимога про відповідну зміну формулювання причини звільнення задоволенню не підлягає. Додатково Суд звертає увагу на те, що позовна вимога про зміну дати звільнення (з 13.10.2016\~р.) на день видачі трудової книжки не ґрунтується на вимогах Кодексу законів про працю України, зі змісту статті 38 якого вбачається, що розірвання трудового договору з ініціативи працівника відбувається з певної дати, яка жодним чином не пов`язана з видачею трудової книжки. Більше того, підставою для видачі трудової книжки є звільнення працівника, а не навпаки, що було передбачено частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на час спірних правовідносин: власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Матеріали справи вказують на те, що фактичні трудові відносини між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] були розірвані (припинені) 13.10.2016\~р., сторони не бажають їх поновлювати та/або продовжувати, що може вказувати, з урахування встановлених вище обставин щодо незаконного звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин, що трудовий договір припинився за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України). Однак [PERSON] не зверталась з позовною вимогою про зміну формулювання причини звільнення на "Звільнена за угодою сторін, пункт 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України", а Суд при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з відмовою у задоволені позову в частині вимоги про зміну формулювання причини звільнення Суд відмовляє і у задоволенні вимог про зобов`язання фізичної особи підприємця [PERSON] внести запис у трудову книжку про звільнення [PERSON] за власним бажанням, змінити дату звільнення, видати [PERSON] трудову книжку із відповідним записом. Щодо позовної вимоги про зобов`язання фізичної особи підприємця [PERSON] видати [PERSON] трудову книжку, Суд зазначає наступне. Ця вимога не є вимогою про вирішення трудового спору, а тому до неї не застосовуються правила щодо строків звернення до суду, установлені статтею 233 Кодексу законів про працю України. Фізична особа підприємець [PERSON] посилається на те, що трудова книжка [PERSON] весь час знаходилась в останньої та їй не надавалась. Суд критично оцінює це посилання, зважаючи на таке. Частинами першою, другою та п`ятою статті 48 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на час спірних правовідносин, передбачалось, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2, абзацами першим та другим пункту 3 постанови від 27.04.1993\~р. №\~301 "Про трудові книжки працівників" Кабінету Міністрів України встановлено, що при влаштуванні\~на роботу\~працівники зобов`язані\~подавати трудову\~книжку,\~оформлену в\~установленому порядку. Без\~трудової книжки\~приймаються на\~роботу тільки\~ті особи,\~які працевлаштовуються\~вперше. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. З письмових пояснень від 06.09.2019\~р. [PERSON] та доданих до них документів випливає, що [PERSON] працювала разом з [PERSON] у фізичної особи підприємця [PERSON] , [INFO] . [PERSON] запитувала у фізичної особи підприємця [PERSON] де, зокрема, її трудова книжка, та останню не отримала (а.\~с.\~199 200, 204 206, 207). Наведене у сукупності свідчить про те, що трудова книжка [PERSON] знаходиться у фізичної особи підприємця [PERSON] . Частиною перошо статті 47 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на час спірних правовідносин, передбачалось, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. З урахуванням наведеного Суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання фізичної особи підприємця [PERSON] видати [PERSON] трудову книжку підлягає задоволенню. Щодо решти позовних вимог. Звернення з цими вимогами до суду відбулось у межах строків, установлених статтею 233 Кодексу законів про працю України. З відзиву, акта від 13.10.2016\~р. фіксації відмови від надання письмових пояснень, листа від 19.10.2016\~р. фізичної особи підприємця [PERSON] , який було отримано [PERSON] 04.11.2016\~р., що підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (т.\~1, а.\~с.\~163), та платіжної відомості на видачу заробітної плати за жовтень 2016\~р. (т.\~1, а.\~с.\~156, 159, 164), вбачається, що 13.10.2016\~р. [PERSON] на робочому місці спілкувалась з фізичною особою підприємцем [PERSON] , проте остання їй заробітну плату за жовтень 2016\~р. не виплатила, розмір невиплаченої заробітної плати становить 352,59\~грн. Будь-яких доказів того, що цей розмір є іншим, зокрема, 597,24\~грн., як зазначено у позові, [PERSON] не подала. Відповідно до\~статті 116\~Кодексу законів\~про працю\~України при\~звільненні працівника\~виплата всіх\~сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За таких обставин Суд частково задовольняє позовну вимогу [PERSON] про стягнення на її користь з фізичної особи підприємця [PERSON] заробітної плати за період з 03.10.2016\~р. по 13.10.2016\~р. у розмірі 352,59\~грн. Згідно зі\~статтею 117\~Кодексу законів\~про працю\~України в\~разі невиплати\~з вини\~роботодавця належних\~звільненому працівникові\~сум у\~строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З листа від 19.10.2016\~р. фізичної особи підприємця [PERSON] (т.\~1, а.\~с.\~159), який було отримано [PERSON] 04.11.2016\~р., що підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.\~с.\~т.\~1, 163), та змісту позовної вбачається, що фізична особа підприємець [PERSON] пропонувала [PERSON] з`явитись для отримання заробвітної плати за жовтень 2016\~р. до 30.11.2016\~р., проте [PERSON] не з`явилась. Таким чином з 04.11.2016\~р. по 30.11.2016\~р. [PERSON] могла отримати заробітну плату за жовтень 2016\~р., проте не зробила цього, обставини, які б вказували на поважність неотримання заробітної плати, матеріали справи не містять. Відтак Суд приходить до думки, що фізична особа підприємець [PERSON] є винуватою у невиплаті [PERSON] заробітної плати за жовтень 2016\~р., починаючи з 13.10.2016\~р. по 03.11.2016\~р. включно, а відтак повинна виплатити середній заробіток за весь час затримки за цей час. Розраховуючи розмір цього заробітку, Суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995\~р. №\~100 (далі Порядок). За змістом\~абзаців першого\~ третього\~пункту 2\~Порядку у\~редакції,\~чинній на\~час спірних\~правовідносин,\~у випадку,\~який розглядається,\~середньомісячна заробітна\~плата має\~обчислюватися, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Матеріали справи не містять доказів щодо виплат, які були здійснені фізичною особою підприємцем [PERSON] [PERSON] , у вересні місяці 2016\~р. У зв`язку з цим Суд виходить з того, що такі виплати були здійснені у повному обсязі у розмірі, визначеному у трудовому договорі від 01.09.2016\~р., тобто 1\~460,00\~грн. Як вказувалося раніше, за жовтень 2016\~р. (з 01.10.2016 р. по 13.10.2016\~р.) [PERSON] мала бути здійснена виплата у розмірі 352,59\~грн. За фактично відпрацьований час розмір виплат складає 1\~812,59\~грн., кількість робочих днів з 01.09.2016\~р. по 13.10.2016\~р. склала 31 день, з цього випливає, що середня заробітна плата [PERSON] становила 58,47\~грн. на день. У періоді з 13.10.2016\~р. по 03.11.2016\~р. було 15 робочих днів, а тому середній заробіток [PERSON] за цей час становив 877,05\~грн., він підлягає стягненню на її користь з фізичної особи підприємця [PERSON] , тобто позов у частині відповідної вимоги підлягає частковому задоволенню. Частина перша статті 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У якості підстав відшкодування моральної шкоди [PERSON] посилається на те, що незаконні дії фізичної особи підприємця [PERSON] призвело до позбавлення її заробітку та неможливості працевлаштуватись чи встати на облік у центрі зайнятості. На думку Суду, очевидним є те, що незаконне звільнення працівника та невиплата йому заробітної плати призводить до виникнення у нього моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Беручи до уваги наведене, Суд приходить до висновку, що фізична особа підприємець [PERSON] , незаконно звільнивши [PERSON] та не виплативши їй у день звільнення заробітну плату, завдала той моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, Суд враховує вимоги розумності і справедливості та вважає, що цей розмір становить 2\~000,00\~грн., а відтак позов у частині вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Підсумовуючи вищенаведене, Суд зазначає, що позов підлягає частковому задоволенню. На виконання пункту 2 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України Суд допускає рішення до негайного виконання в частині стягнення заборгованості з заробітної плати за один місяць, тобто у розмірі 352,59\~грн. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з фізичної особи підприємця [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 255,30\~грн.

Outcome: partial