Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

15 грудня 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування Просили визнати за [PERSON] право власності на Ѕ (одну другу) частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом, після померлої [INFO] матері [PERSON] , на 1/4 (одну четверту) частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом, після померлої [INFO] матері [PERSON] , на 1/4 (одну четверту) частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги тим, що [PERSON] та померла [INFO] мати [PERSON] постійно проживали за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] , а саме станом на 25 жовтня 2018 року, разом з нею був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] її син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований і на даний час. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після померлої [INFO] своєї матері [PERSON] подавши заяву у встановлений законом строк до Другої миргородської державної нотаріальної контори. [PERSON] та [PERSON] є рідними братами по матері. У видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане домоволодіння Друга миргородська державна нотаріальна контора позивачам відмовила, в зв`язку з тим, що документи, які підтверджують право власності на вказане нерухоме майно, власником 1/2 частки якого була [PERSON] , яка померла [INFO] - відсутні. Відповідно до довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 05.11.2021 року.№150 право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Рішення № 15 виконавчого комітету Петрівцівської сільської Ради народних депутатів від 17.06.1997 «Про оформлення прав власності на будинки, що розташовані в с. Петрівці» надано право оформити право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на Ѕ частину, [PERSON] на Ѕ частину. Будинок збудований сім`єю позивачів та їхньою померлою матір`ю [PERSON] і на момент завершення будівництва вони постійно проживали у домогосподарстві за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією з погосподарської книги за 1974-1979,19831985, 1986-1990, 1991-1995,1996-2000, 2001-2005, 2006-2010,2016-2018 роки по Петрівцівській сільській раді. Виходячи з вищевикладеного, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у рівних частках належать: [PERSON] -1/2 частка; [PERSON] -1/2 частка. Земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, не приватизована, відповідно до довідки виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 19.11.2021 року. Інше речове право на земельну ділянку також не оформлялося. Зважаючи на викладені факти, [PERSON] не може оформити своє право власності на нерухоме майно, а також позивачі не можуть оформити своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надбудовами в порядку спадкування після померлої своєї матері [PERSON] у позасудовому порядку і змушені звернутися до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Відповідно до ухвали судді від 20 грудня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 31 березня 2022 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив заяву, просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 81). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представники відповідача Миргородської міської ради та третьої особи Другої миргородської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, в поданих заявах просили проводити розгляд справи без участі представника (а.с. 67,111). Заслухавши позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матір`ю позивачів [PERSON] та [PERSON] згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 08.05.1963 та серії [NUMBER] від 27.05.1977, відповідно, є [PERSON] (а.с. 11,13). [PERSON] померла [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 26.10.2018 року виданого виконавчим комітетом Петрівцівської сільської ради (а.с. 14). Чоловік померлої [PERSON] , [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23.01.1972 (а.с.17). Відповідно до архівної довідки від 02.11.2021 згідно рішення № 15 виконавчого комітету Петрівцівської сільської Ради народних депутатів від 17.06.1997 «Про оформлення прав власності на будинки, що розташовані в с. Петрівці» надано право на оформлення права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на Ѕ частину, [PERSON] на Ѕ частину (а.с.19). Згідно довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 05.11.2021 №150, станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.20). Відповідно до даних погосподарських книг за 1974-1979,19831985 роки по Петрівцівській сільській раді в домогосподарстві по [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] - голова, [PERSON] , син, [PERSON] син (а.с. 22-29). За період 1986-1990, 1991-1995,1996-2000, 2001-2005, 2006-2010,2016-2018 роки по Петрівцівській сільській раді в домогосподарстві по [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] - голова, [PERSON] син (а.с.30- 38). Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] житловий будинок та господарські споруди збудовані до 1992 року . З викладеного вище слідує, що будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, належав: [PERSON] 1/4 частина; [PERSON] 1/2 частина. Відповідно до довідки №135 від 25.03.2019 виданої Петрівцівською сільською радою Миргородського району, на момент смерті [PERSON] , 1939 року народження, а саме [INFO] з нею був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] її син [PERSON] , 1977 року народження (а.с.18). Після смерті [PERSON] , спадкоємці першої черги сини [PERSON] та [PERSON] 27 березня 2019 року в установлений законом строк звернулися до Другої миргородської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (а.с. 89,94). 03.12.2021 року постановою державного нотаріуса Другої миргородської державної нотаріальної контори Бобир О.Ю., [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері [PERSON] , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.104). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на майно, набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за законом, і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 № 7, право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Оскільки відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] житловий будинок та господарські споруди збудовані до 1992 року, тому вони не є самочинним будівництвом. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності спадкодавцю [PERSON] та спадкоємцю [PERSON] на праві власності по 1/2 частині житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами підтверджений. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на законних підставах набув право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, збудованих до 1992 року, однак в державній реєстрації права власності позивачу відмовлено, тому відповідно до положень ст. 392 ЦК України за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 (одну другу) частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимог про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування, суд зазначає наступне. Позивачі є спадкоємцями по закону майна, яке належало померлій матері [PERSON] , вчинили дії по прийняттю спадщини. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 175/1941/16-ц, провадження № 61-19798св18 та № 226/817/19, провадження № 61-6327св20. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Позивачами клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів не подавалося. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 13.07.2020 справа №759/3515/19, провадження№ 61-6701св20. Оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що оскільки позивачем не надано будь-яких доказів, що вказаний ним відповідач порушив права чи інтереси позивачів, в частині вимог визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом, після померлої [INFO] матері [PERSON] , на 1/4 (одну четверту) частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом, після померлої [INFO] матері [PERSON] , на 1/4 (одну четверту) частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тому в цій частині позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до Миргородської міської ради Полтавської області. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: partial