Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

27.09.2011 року до Київського райсуду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Чужовська Н.Ю. і [PERSON] , КП « Одеське бюро технічної інвентаризації та об`єктів нерухомості» про визнання недійсною довіреності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння і зобов`язання вчинити певні дії. [PERSON] звернулась до суду за захистом права власності на квартиру і доводила, що вона не уповноважувала свого сина [PERSON] продавати належну їй квартиру [ADDRESS] , що не надавала і не підписувала 14 серпня 2010 року довіреність на ім`я [PERSON] , а відчуження квартири за договором купівлі-продажу порушує її право власності. Під час судового розгляду за клопотанням сторони позивача суд 5 разів призначав почеркознавчу експертизу з питання вчинення підпису на довіреності від 14.08.2010 року саме [PERSON] чи іншою особою. Ухвали суду про призначення експертизи не були виконані у зв`язку з відсутністю зразків підпису [PERSON] . Рішення Київського райсуду м. Одеси від 20.01.2015 року про відмову [PERSON] у задоволенні позовних вимог скасоване 12 серпня 2015 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України і справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. 22.09.2015 року у відповідності до положень ст.33 ЦПК України справу розподілено судді Калашніковій О.І. Ухвалою суду від 24.09.2015 року справу прийнято до провадження і призначено до попереднього судового засідання. 27.10.2015 року представник позивача - адвокат Нестерова О.В. надала до суду заяву про зміну предмету позову. Позивач залучила у якості співвідповідача [PERSON] і виклала такі вимоги: визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 19.08.2010 року між [PERSON] , від імені якої діяв на підставі довіреності [PERSON] , і [PERSON] , витребувати квартиру з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , визнати, що рішення суду підлягає виконанню шляхом реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] і скасування реєстрації права власності на цю квартиру на ім`я [PERSON] і на ім`я [PERSON] . Суд прийняв заяву про зміну предмету позову. Надалі сторона позивача надавала додаткові письмові докази і просила суд відкласти розгляд справи, посилаючись на зайнятість в іншому судовому процесі. Ухвалою суду від 12.01.2016 року провадження по даній справі зупинено за клопотанням сторони позивача до розгляду іншим судом справи за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Р.В. про скасування нотаріальної дії щодо нотаріального посвідчення 14 серпня 2010 року довіреності від імені [PERSON] (справа за №520\\9197\\15-ц). 29.09.2021 року постановою Одеського апеляційного суду змінено рішення Київського райсуду м. Одеси про відмову [PERSON] у задоволенні позову (мотивувальна частина викладена в іншій редакції), ухвалене 04.12.2020 року по справі за №520\\9197\\15-ц. 02.12.2021 року провадження по даній справі відновлене і справу призначено до судового розгляду. У зв`язку з неявками сторін (їх представників) до судових засідань (з поважних причин) справу по суті не було вирішено у строки, визначені законом. У сьогоднішньому судовому засіданні представник позивача - адвокат Лещенко А.В., підтримуючи позов, доводив, що квартира [ADDRESS] вибула з власності [PERSON] поза її волею, тому як власник не уповноважувала сина [PERSON] відчужувати квартиру, не надавала і не підписувала 14.08.2010 року довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом ОМНО Фроловою Р.В. і зареєстрована в реєстрі за №44. Представник позивача вимагає ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 19.08.2010 року між [PERSON] , від імені якої діяв на підставі довіреності [PERSON] , і [PERSON] , витребувати квартиру з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , визнати, що рішення суду підлягає виконанню шляхом реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] і скасування реєстрації права власності на цю квартиру на ім`я [PERSON] і на ім`я [PERSON] . На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на положення ст.ст.203,215 Відповідачі [PERSON] і [PERSON] до суду не з`явились, відзив на позов не надали, про дату, час і місце слухання справи сповіщались судом неодноразово у відповідності до вимог Закону (відповідач [PERSON] перебуває у розшуку за кримінальним провадженням з 2011 року (а.с. 67 т. 4). Представник відповідача [PERSON] (після шлюбу - [PERSON] ) адвокат Голоденко М.Ю. позов не визнав і стверджував, що довіреність 14.08.2010 року оформлена у відповідності до вимог Закону, правові підстави для визнання її недійсною відсутні. Договір купівлі-продажу квартири від 19.08.2010 року відповідав волевиявленню сторін на укладання цього договору, тому сторони виконали свої зобов`язання за договором. У задоволенні позову адвокат просив відмовити. Треті особи до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи сповіщені, заяв, клопотань, пояснень за позовом не надали. В минулі судові засідання від третіх осіб надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд вислухав представників сторін, свідка, вивчив матеріали даної справи і матеріали справи за №520\\9197\\15-ц і встановив. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 28 грудня 1993 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2002 року , зареєстрованого в реєстрі за №3-2933 [PERSON] , 1936 року народження належала на праві власності квартира [ADDRESS] . З 2010 року [PERSON] постійно проживає у Сполучених Штатах Америки, штат Флоріда. [PERSON] довіреністю від 14.08.2011р. посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. та зареєстрованою у реєстрі за № 44, уповноважила [PERSON] - свого сина розпоряджатися всім її майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, доручила ведення всіх її справ, у тому числі, з правом відчуження та розпорядження належним їй рухомим та нерухомим майном на свій власний розсуд; надала право укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі, договори купівлі-продажу тощо. Довіреність видана на строк 10 (десять) років з правом передоручення і дійсна до 14 серпня 2020 р. Зазначена довіреність зареєстрована у Єдиному реєстрі довіреностей (перевірка дійсності довіреності) 14.08.2010 р. 19.08.2010р. на підставі цієї довіреності [PERSON] від імені [PERSON] уклав зі [PERSON] договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений за реєстровим №2604 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 19.08.2010 р. за №4080535. Право власності [PERSON] було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 02.02.2011 р. у книзі 766пр-116 за № 565. 23.02.2011р. [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстром № 427. Договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 23.02.2011 р. Довідкою КП «ОМБТІ та РОН» від 23.12.2011 р. підтверджено реєстрацію КП «ОМБТІ та РОН» з 09.03.2011 р. цієї квартири за [PERSON] . За захистом порушеного права власності позивач звернулась до суду у вересні 2011 року. Як зазначено у позові (а.с.216 оборот т.4) «укладений між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, адже він не був направлений на фактичне настання тих правових наслідків правочину, які ним передбачені, а був укладений виключно для забезпечення повернення [PERSON] грошових коштів невідомим позивачу особам. Позивач не надавала [PERSON] повноважень на укладання відповідного договору і виконувати боргові зобов`язання [PERSON] не зобов`язана». Посилаючись на положення ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.216,234,330,387,388,1212 ЦК України, адвокат Лещенко А.В. просив суд задовольнити вимоги [PERSON] у повному обсязі. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом з тим, відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, права особи, яка є стороною договору про відчуження майна (за відсутності інших правочинів щодо розпорядження новим набувачем спірним майном), не підлягають захисту шляхом задоволення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387 і 388 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення позову до набувача майна (у разі наявності між таким набувачем та позивачем зобов`язально-правових відносин) про визнання недійсним цього правочину із застосуванням реституції, тобто з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Поряд з цим власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18). Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У даному випадку позивач доводить, що довіреність на ім`я сина [PERSON] 14.08.2010 року вона не надавала і підпис на довіреності вчинено не нею, тобто її волевиявлення на відчуження квартири на момент укладання договору купівлі-продажу було відсутнє. На підтвердження своїх доводів сторона позивача посилалась на висновок спеціаліста №СЕ-2510-7-976.18 Судової незалежної експертизи України від 7.06.2018р. та Висновок експерта комісійної-почеркознавчої експертизи №19-1385 від 5.11.2019р. (копії на а.с.137-176 т.4), які призначалися за клопотаннями сторони позивача по справі 520/9197/15-ц (в цій справі містяться оригінали висновків і вони були оглянуті в судовому засіданні). За висновком спеціаліста підпис від імені [PERSON] , що міститься в рядку «підпис» на звороті оригіналу довіреності від її імені від 14.08.2010р., посвідченої Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний запис в рядку «підпис» на звороті оригіналу цієї довіреності «[PERSON]» виконано не [PERSON] , а іншою особою; за Висновком експерта, зокрема, підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у довіреності від 14.08.2020р., яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., та зареєстрована за №44 в реєстрі, бланк ВРА номер 054497 виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підписам та почерку [PERSON] . В рішенні, ухваленому по справі №520/9197/15-ц за позовом [PERSON] суд визнав вказані висновки експертів недопустимими і не прийняв їх у якості доказів - суд дійшов до висновку, що при призначенні та проведенні експертизи не було додержано вимоги законодавства. В цій частині рішення районного суду апеляційним судом не змінювалось і набрало законної сили. Інших доказів позивач суду не надав. Клопотання адвоката Лещенка А.В. і адвоката Данилець Л.В. в сьогоднішньому судовому засідання про призначення судово-почеркознавчої експертизи суд залишив без задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожній фізичній та юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" - недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади». Дана справа перебуває на розгляді судів з 2011 року (справа за №520\\9197\\15-ц за позовом є похідною від цієї справи). За період з 2011 року по 2019 рік по справах за позовом [PERSON] 7 разів призначалась почеркознавча експертиза з питання: підпис на довіреності від 14.08.2010 року вчинено самою [PERSON] чи іншою особою. Сьогодні позивач знову вимагає призначити почеркознавчу експертизу на підставі матеріалів, що багаторазово досліджувались експертами. Такі дії адвокатів направлені не на вирішення спору по суті, а свідчать про зловживання стороною по справі процесуальними правами. Щодо твердження позивача про фіктивність правочину - договору купівлі-продажу квартири суд зазначає наступне. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.(висновки, викладені у постанові КЦС ВС від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19). Будь-яких ознак фіктивності договору судом не встановлено, навпаки, суд встановив, що після нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу покупці, (тобто відповідачі по справі) відповідно до чинного законодавства зареєстрували своє право власності на спірну квартиру, яка перебуває у володінні і користуванні [PERSON] . При вищенаведених обставинах позов [PERSON] є недоведеним і не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed