Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою про визнання особи [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщення. Позовну заяву мотивував тим, що відповідач у квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але користування нею не здійснює та не проживає у ній тривалий строк без поважних причин, при цьому, позивач, як власник, самостійно здійснює утримання свого нерухомого майна, шляхом сплати житлово-комунальних послуг на квартиру, оскільки відповідач не бере участі в утриманні майна за місцем своєї реєстрації. Позивач вважає, що оскільки відповідач тривалий час не проживає у його квартирі, за місцем своєї реєстрації, не бере участі в утриманні житла, та факт реєстрації його місця проживання суперечить інтересам позивача - відповідач має бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою позивача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею по даній цивільній справі визначено суддю Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.02.2022 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, на підставі статті 274 ЦПК України. Позивач повідомлявся про день та час розгляду справи належним чином. В судове засідання, призначене судом на 23.06.2022 року позивач не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника, позов підтримували та просили задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином, відзиву до суду не подав, в судове засідання, призначене судом на 23.06.2022 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів судової справи та наданих доказів, квартира [ADDRESS] перебуває у особистій приватній власності Позивача та була набута ним на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.07.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колотило Р.Т. та зареєстрований в реєстрі за № 2274. Відповідач є зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , проте не проживає за місцем своєї реєстрації, про що свідчать надані докази: Акт про непроживання особи у житловому приміщенні від 21.12.2020р.; Акт про непроживання особи у житловому приміщенні від 08.10.2021р.; Акт про непроживання особи у житловому приміщенні від 14.01.2022р. Як встановлено судом, та підтверджується Довідкою № 1 від 14.01.2022р. виданою ОСББ «Кіото 3», яка міститься в матеріалах судової справи, відповідач не проживає у вказаній квартирі [ADDRESS] , з травня 2014 року, звернення від нього щодо наявності перешкод у користуванні вказаною квартирою - є відсутніми. Довідкою № 2 від 14.01.2022р. виданою ОСББ «Кіото 3» також підтверджується те, що позивач не має заборгованості з утримання будинку та прибудинкової території, як власник квартири квартирі [ADDRESS] , а отже, як власник майна несе тягар утримання майна. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані ЖК УРСР та ЦК України, оскільки виникли з підстави права власності та житлових прав на житло, квартиру [ADDRESS] . Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійснені покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Згідно матеріалів справи, позивачем було доведено належність йому на підставі права власності квартири [ADDRESS] , а також те, що наявне зареєстроване місце проживання відповідача у такому житлі - суперечить інтересам позивача, як власника нерухомого майна. Позивач, як власник нерухомого майна вправі вимагати усунення будь-яких обставин, які не відповідають його інтересам як власника. Оскільки матеріалами справи підтверджено те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, не проявляє інтересу до житла, в якому є зареєстрованим, не бере участі в утриманні майна та самоусунувся від свого права користування таким майном, та його зареєстроване місце проживання суперечить інтересам власника житла - суд вважає заявлені позовні вимоги обгрунтуваними. У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військовій частини. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Відтак є наявними правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] з метою подальшого зняття його з реєстраційного обліку у встановленому законом порядку на підставі рішення суду. З урахуванням викладеного, позов підлягає задоволенню, так як зазначені у ньому обставини знайшли своє підтвердження в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved