Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

свої вимоги з урахуванням їх уточнення позивач обґрунтовує тим, що він з 30.07.2011 року перебував з відповідачем у шлюбі, в якому у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03.12.2020 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі сторони впродовж 2011-2014 років на земельній ділянці відповідача, що в [ADDRESS] , за спільні кошти збудували будинок, але не ввели в експлуатацію. На будівництво витрачено 60 000 доларів США, що в перерахунку по курсу НБУ на той час становило 480 000 грн., з яких половина коштів належала позивачу. Зокрема, на будівництво вони витратили всі весільні кошти - 10 000 доларів США, по 10 000 доларів США дали батьки позивача та мати відповідача, 10 000 доларів США позивач мав своїх заощаджень, а також приблизно 20 000 доларів США він заробив, працюючи у бізнесі своїх батьків впродовж 2011-2014 років, які всі вклав в будівництво. В даний час вказане нерухоме майно є об`єктом незавершеного будівництва, оскільки будинок не введений в експлуатацію та не проведено державну реєстрацію новоствореного нерухомого майна. Відповідач добровільно реєструвати право на об`єкт незавершеного будівництва відмовляється. Позивач вказує, що оскільки нежитлова будівля збудована у період шлюбу за спільні кошти, то дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. З кінця червня 2021 року відповідач, не узгоджуючи з позивачем, найняла невідомих осіб, які почали розбирати будинок, тобто нею умисно вчиняється руйнування будинку. У зв`язку з тим, що відповідач добровільно відмовляється повернути позивачу половину потрачених ними коштів на будівництво житлового будинку, згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, тому виникла необхідність у зверненні з позовом до суду. Тому позивач просить визнати об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину коштів, які були витрачені на будівництво вказаного об`єкта, що становить 240 000 грн. 22.02.2022 року позивач подав до суду клопотання про збільшення позовних вимог, в якому зазначає, що 08.10.2021 року його представник, адвокат Юркевич Х.М. звернулася до судового експерта із заявою про проведення будівельно-технічної експертизи. На вирішення експерту поставлено наступні питання: до якого виду робіт з будівництва фактично відносяться проведені будівельно-монтажні роботи в приміщенні квартири [ADDRESS] , згідно проектно-технічної документації та чи передбачає дана документація втручання в несучі і огороджувальні конструктивні елементи квартири; на скільки змінилася у відсотковому значенні проектна площа даної квартири по відношенню до площі, що зазначена у правовстановлюючій документації; яка вартість проведених будівельно-монтажних робіт станом на час проведення дослідження, згідно з об`ємом та переліком, який додається? 31.01.2022 року судовим експертом надано висновок, згідно з яким відповідно до проектно-технічної документації проведені будівельно-монтажні роботи відносяться до робіт з реконструкції, а саме реконструкції квартири з надбудовою другого поверху: загальна площа квартири [ADDRESS] , становить 68,75 м. кв., по відношенню до площі, яка зазначена у правовстановлюючій документації, що становить 31,8 кв. м. змінилася у сторону збільшення на 36,95 м. кв., що у відсотковому значенні становить 216 %; вартість проведення будівельно-монтажних робіт в приміщеннях вказаної квартири згідно з об`ємом та переліком, що визначений експертним завданням, враховуючи господарський спосіб виконання останніх, станом на час проведення дослідження становить 789 442 грн. (додаток № 1 до висновку експерта, локальний кошторис на правах зведеного кошторисного розрахунку). Позивач зазначає, що даним висновком підтверджується факт капіталовкладень в спірну квартиру та їхня реальна вартість, а також те, що роботи, які були проведені у спірній квартирі, не були просто поточним чи косметичним ремонтом, а були саме значними капіталовкладеннями, в результаті яких створювався новий об`єкт нерухомого майна. У відзиві відповідач не заперечує того факту, що за час шлюбу квартира була реконструйована, а її площа суттєво збільшилась, також не заперечує того факту, що всі поліпшення зроблені за спільні кошти подружжя, а долучений відповідачем технічний паспорт підтверджує той факт, що вона самовільно знищила їхнє спільне майно. Позивачу відомо, що відповідач вчинила такі дії щоб продати квартиру та належну до неї частину земельної ділянки забудовнику, без згоди позивача, адже він категорично проти її продажу, яка реконструйована за час шлюбу. Реальна вартість квартири є значно вищою та умови проживання в ній значно кращі, ні ті, що пропонував забудовник. Відповідач повелась легковажно, зруйнувавши їхнє житло, їхні діти проживають на орендованих квартирах. Оскільки у висновку чітко вказано вартість проведеної реконструкції квартири [ADDRESS] , просить стягнути з відповідача 1/2 частку спільних коштів, які були витрачені на незавершене будівництво і були спільною власністю подружжя, а саме 394 721 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Юркевич Х.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній заяві, з урахуванням їх уточнення (збільшення), просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представник, адвокат Боднарчук С.Я. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав, вказаних у поданому відповідачем відзиві на позов. В останньому зазначено, що [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що квартира [ADDRESS] , та 13/100 частки земельної ділянки для обслуговування будівель та господарських споруд площею 0,1000 га, що в [ADDRESS] , належать їй на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 13.11.2007 року та набуті до шлюбу. Згідно з даними технічних інвентаризацій, які проведені 20.10.2011 року та 01.02.2022 року, будь-яких добудов за вказаною адресою не виявлено, змінилась загальна площа квартири з 31,8 м. кв. на 32,8 м. кв. та житлова - з 14,6 м. кв. на 14,4 м. кв. у зв`язку із знесенням печей, що не вважається самочинним будівництвом. В даній квартирі відповідач не проживає, оскільки вона знаходиться в непридатному для проживання стані та потребує капітального ремонту. Оскільки квартира та земельна ділянка набуті відповідачем в порядку спадкування, будь-які добудови відсутні, то таке майно не може бути визнане спільною власністю подружжя, тому підстав для стягнення з неї на користь позивача коштів, які нібито витрачені на незавершене будівництво, немає. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь в справі, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Згідно з даними свідоцтв про народження сторони є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 10, 11). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.12.2020 року, яке набрало законної сили 23.01.2021 року, шлюб між сторонами (зареєстрований 30.07.2011 року) розірвано, вказаних дітей залишено проживати з їхньою матір`ю [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 13.11.2007 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк-Терпелюк І.В. та зареєстрованих в реєстрі за № 2486, № 2488, спадкоємцем майна [PERSON] є її неповнолітня внучка [PERSON] , [INFO] . Спадкове майно, на яке видані ці свідоцтва, складається з: квартири [ADDRESS] , житловою площею 14,6 кв. м., загальною площею 31,8 кв. м., та 13/100 часток земельної ділянки, призначеної для обслуговування будівель та господарських споруд загальною площею 0,1000 га, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 82, 83). Згідно з даними копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого ОКП «Коломийське МБТІ» 20.10.2011 року, загальна площа квартири 33,0 кв. м., житлова площа - 15,1 кв. м. ( а.с. 89-92). Відповідно до даних копії технічного паспорту, виготовленого станом на 01.02.2022 року, а також довідки технічної характеристики № 29/22 від 01.02.2022 року, виданих фізичною особою-підприємцем - інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] , загальна площа квартири [ADDRESS] , становить 32,8 кв., житлова - 15,4 кв.м. Згідно з приміткою загальна площа квартири змінилась з 31,8 кв. м. на 32,8 кв. м. та житлова - з 14,6 кв. м. на 15,4 кв. м. у зв`язку із знесенням печей, що не вважається самочинним будівництвом; квартира знаходиться в непридатному для проживання стані, пошкоджена покрівля та перекриття, потребує капітального ремонту; прибудови не виявлено. Рік побудови квартири - 1970 (а.с. 84-88). Судом також встановлено, що відділом архітектури та містобудування Коломийської міської ради Івано-Франківської області 22.12.2015 року за № 66/2015 [PERSON] видано містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки для проектування об`єкта будівництва - реконструкція квартири [ADDRESS] (а.с. 143-160). На замовлення [PERSON] вказаним відділом розроблений містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками реконструкції квартири [ADDRESS] (головний архітектор проекту В.Хвалибога, виконавець Я.Томенко). Зі змісту вищевказаного розрахунку вбачається те, що проектом реконструкції квартири передбачається розбір перегородок, надбудова другого поверху над квартирою, будівництво господарської будівлі; техніко-економічні показники квартири: загальна площа - 68,75 кв. м., житлова площа - 32, 90 кв. м. ( а.с. 161-164). Відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт від 09.02.2016 року за № ІФ 082160400405, [PERSON] є замовником реконструкції квартири [ADDRESS] (а.с166-168). Згідно з висновком експерта № 07/01-аз від 31.01.2022 року за результатами проведення експертного оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертиз, проведеного за зверненням адвоката Юркевич Х.М., відповідно до проектно-технічної документації, представленої у вигляді містобудівного розрахунку за підписом головного архітектора В.Хвалибога та виконавця Я.Томенко, проведені будівельно-монтажні роботи в приміщеннях квартири [ADDRESS] , відносяться до робіт з реконструкції, а саме: реконструкція квартири з надбудовою другого поверху. Згідно даної документації передбачено зміну конструктивної схеми квартири, що включає: розбір існуючих перегородок та покрівлі, влаштування міжповерхового перекриття, надбудова другого поверху, облаштування інженерних мереж; зазначені заходи потребують втручання в несучі і огороджувальні конструктивні елементи квартири. Загальна площа вказаної квартири, згідно проекту ( містобудівний розрахунок ), становить 68,75 кв. м., по відношенню до площі, яка зазначена у правовстановлюючій документації (відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно), що становить 31,8 кв. м. змінилася у сторону збільшення на 36,95 кв. м., що у відсотковому значенні становить 216 % (2,16 разів). Вартість проведення будівельно-монтажних робіт згідно об`єму та переліку, враховуючи господарський спосіб виконання останніх, станом на час проведення дослідження, становить 789 442 грн. (додаток № 1 до висновку експерта, локальний кошторис на правах зведеного кошторисного розрахунку на реконструкцію приміщень вказаної квартири згідно об`єму та переліку, що визначений експертним завданням (а.с. 101-142)). На фототаблицях, наданих представником відповідача, зафіксовано вигляд квартири [ADDRESS] , станом на 16.03.2022 року, з яких вбачається наявне руйнування квартири, в тому числі даху, відсутність вікон (а.с. 170-172). Свідок [PERSON] , яка є тіткою відповідача, в судовому засіданні пояснила, що бабуся відповідача заповіла останній вищевказану квартиру, ремонтні роботи в якій здійснювали батьки та родичі позивача, а кошти надавала мати відповідача (сестра свідка - [PERSON] ), яка працювала за кордоном. Свідок також проживала в зазначеній квартирі, здійснюючи догляд з дітьми сторін. За час проживання сторін у вказаній квартирі там були вікна, двері, ліжка, ванна та добудова (ІІ поверх), а на даний час свідок бачила, що все розібрано (зруйновано). Після розлучення в цій квартирі залишилася проживати відповідач, а позивач поїхав за кордон. Зі слів відповідача свідку відомо, що все зберігається на складі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , мати позивача, пояснила, що в 2011 році одружилися сторони, яким вони всі кошти (значну суму) з весілля віддали. В 2012 році вони перейшли проживати на І поверх вказаної квартири, а до 2015 року - вибудували ІІ поверх. Всі ремонтні роботи робили її чоловік (будівельник) та син, а мати відповідача надавала кошти, оскільки перебувала за кордоном. Коли позивач поїхав за кордон, відповідач почала вивозити все, розвалюючи будинок, оскільки як відомо свідку, їй запропонували умови щодо придбання квартири, тобто відповідач завалила будинок, а позивач залишився «на вулиці». Свідок також зазначила, що її син (позивач) участі у розбиранні будинку не брав, оскільки перебував за кордоном, а також їй відомо, що вивезені речі відповідач десь зберігає на складі. На даний час є тільки І поверх квартири, який заповіла відповідачу її бабуся. Свідок [PERSON] , батько позивача, в судовому засіданні пояснив, що в 2011 році одружилися сторони, а навесні 2012 року вони розпочали реконструкцію будинку (квартири), яку заповіла відповідачу її бабуся та щодо якого триває спір. В 2013 році вони цікавилися документами на мансардний поверх, знайшли архітектора та в 2015 році зробили проект. Із матір`ю відповідача [PERSON] у свідка спорів не було, остання надавала кошти, а організацією робіт займався свідок з родичами, які є будівельниками, та всі роботи робили самостійно (вклали вікна, двері, зробили стяжки, мансардний поверх, утеплили та накрили). Він також надав будівельні матеріали. Оформлення документів не завершили через наявність 2 проектів на будинок та гараж, а також не ввели будівництво в експлуатацію, оскільки мали намір дещо добудувати. На даний час будинок розібрали (зруйнували) та все вивезли. Будівництво будинку здійснювалося за час шлюбу сторін, а його розбирання - після. Свідок звернувся в поліцію, де йому роз`яснили, що оскільки заповіт видано на відповідача, то до них може звертатися тільки її чоловік (син свідка), який не звертався з відповідною заявою. Свідок [PERSON] , мати відповідача, в судовому засіданні пояснила, що квартиру на [ADDRESS] заповіла її дочці (відповідачу) бабуся. За час шлюбу сторони зробили І та ІІ поверхи цієї квартири за спільні кошти (сватів та свідка), після проведення ремонту в якій вона стала придатна для проживання. На даний час будинок завалено (зруйновано) відповідачем та її батьком, тобто залишилося лише те, що успадкувала дочка. Свідок також зазначила, що позивач про це нічого не знав та не робив. Претензій щодо вказаного майна свідок не має, вона допомагала сім`ї. Свідок впевнена, що вказані дії проводилися з ініціативи її дочки, яка не спілкується зі свідком, а не позивача. Чи отримувалися дозволи на перебудову і чи будівництво здійснювалося по проекту свідок не з`ясовувала, кошти вона, працюючи в Італії, надавала на їхню сім`ю, а чеки не збирала. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ч. 1 ст.59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. У ст. 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18) вказано, що: «у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном». Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, позивач мав обов`язок довести суду існування підстав, передбачених ч. 1 ст.62 СК України, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Однак, вказаного обов`язку позивач не виконав. Так, ним не надано суду жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірної квартири внаслідок праці позивача та вкладення коштів. Зокрема, такими доказами не можуть вважатись відомості, висловлені в показаннях свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Долучення позивачем висновку експерта, проведеного на замовлення його адвоката на підставі проектно-технічної документації, якою передбачалось перепланування існуючих приміщень квартири, не свідчить про істотне збільшення її вартості і що таке збільшення пов`язане із спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником, тобто позивача, а навпаки стороною відповідача долученими фототаблицями підтверджується факт перебування об`єкта нерухомості, що набутий відповідачем до шлюбу внаслідок спадкування, в непридатному (аварійному стані). Даними технічного паспорту та довідки технічної характеристики станом на 01.02.2022 року підтверджується загальна площа спірної квартири 32,8 кв.м., прибудови не виявлено. Тому в задоволенні позову слід відмовити із вказаних підстав, в зв`язку з чим не підлягають присудженню на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, ст.ст. 57, 62 СК України, та

Outcome: dismissed