Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

У жовтні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про втрату особо права користування квартирою та зняття її з реєстрації, згідно з якою просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Позовна заява мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва від 25 листопада 2013 року виданого і посвідченого приватним нотаріусом Беляєвим В.О. квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] з прилюдних торгів згідно з протоколом №11-1060/13 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 21 жовтня 2013 року. Право власності на зазначену квартиру [PERSON] набув з моменту державної реєстрації цього права та одержання ним витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме 25 листопада 2013 року, реєстрація права власності на нерухоме майно здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. Позивач зазначає, що після придбання квартири [ADDRESS] [PERSON] зареєструвався в указаній квартирі 08.05.2014р. Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2015 року [PERSON] Продавець продав квартиру [ADDRESS] Покупець [PERSON] . Відповідно п.13 Договору - продавець повністю звільнить відчужуване ним житло для безперешкодного володіння та користу вання ним з боку Покупця в день укладання та підписання цього договору та зобов`язується знатися з реєстраційного обліку з усіма приписаними особами з відчужуваної квартири у строк до 17 грудня 2015 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Клименком Д.Б. З моменту реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Продавець [PERSON] втратив право власності та право користуванням квартирою [ADDRESS] . Так позивачем вказано, що відповідно договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2017 року [PERSON] Продавець продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] Покупець. Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира [ADDRESS] від 31.07.2017р. значиться за [PERSON] . У позовній заяві, позивачем зазначено, що на даний час вона вирішила розпорядитися квартирою на власний розсуд і виявила, що попередній власник квартири [PERSON] не знявся з реєстраційного обліку квартири, згідно довідки №109.109/Б-1942 Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 11.10.2021р. Відповідач, [PERSON] , продав квартиру 27.11.2015р. і Позивач не знає і ніколи не бачила. Будь яких стосунків з ним не підгримує. У зв`язку із викладеним позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2021 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2022 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали та просила його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва від 25 листопада 2013 року виданого і посвідченого приватним нотаріусом Беляєвим В.О. квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] з прилюдних торгів згідно з протоколом №11-1060/13 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 21 жовтня 2013 року. Право власності на зазначену квартиру [PERSON] набув з моменту державної реєстрації цього права та одержання ним витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме 25 листопада 2013 року, реєстрація права власності на нерухоме майно здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. (а.с. 9-11). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2015 року [PERSON] Продавець продав квартиру [ADDRESS] Покупець [PERSON] . Відповідно п.13 Договору - продавець повністю звільнить відчужуване ним житло для безперешкодного володіння та користування ним з боку Покупця в день укладання та підписання цього договору та зобов`язується знатися з реєстраційного обліку з усіма приписаними особами з відчужуваної квартири у строк до 17 грудня 2015 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Клименком Д.Б. З моменту реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Продавець [PERSON] втратив право власності та право користуванням квартирою [ADDRESS] (а.с. 11-13). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2017 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником квартири [ADDRESS] від 31.07.2017р. являється [PERSON] (а.с. 16-18). Таким чином, судом встановлено, що позивач являється власником вказаної квартири, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №302593610 від 13.06.2022 року. Разом з тим, з матеріалів справи підтверджено, а саме з відповіді від 11.10.2021 № 109.109/Б-1942, наданої Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, зареєстрованими особами за адресою: [ADDRESS] є: [PERSON] , зареєстрований дата реєстрації - 08.05.2014 року (а.с. 19). При цьому, згідно з акту від 25.10.2021 року складених мешканцями будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено, що [PERSON] [INFO] з 2014 року зареєстрований але не проживає за вищезазначеною адресою (20). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, відповідно п.13 Договору купівлі-продажу від 17.11.2015р.- Продавець [PERSON] повністю звільнить відчужуване ним житло для безперешкодного володіння та користування ним з боку Покупця [PERSON] в день укладання та підписання цього договору та зобов`язується знятися з реєстраційного обліку з усіма приписаними, особами з відчужуваної квартири у строк до 17 грудня 2015 року. Продавець [PERSON] порушив указані умови прописаних у договорі купівлі-продажу квартири. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй постанові від 25 липня 2018 року, розглядаючи аналогічну справу № 638/13030/13-ц. Окрім того, Верховний суд, вказав, що в даному випадку і право на проживання членів сім`ї колишнього власника у квартирі припиняється з моменту її продажу. Верховний Суд пояснив, що відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Верховний Суд підкреслив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючи у квартирі особи. Окрім цього відповідачами не було надано суду документів, які б підтверджували певний особливий зв`язок між позивачем та колишнім власником квартири, і які б могли довести фіктивність договору купівлі-продажу. В матеріалах справа міститься дійсним договір купівлі-продажу на підставі якого продавець передав, а покупець повністю оплатив квартиру. Підтверджена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18), від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18), від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18), від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19). У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18). З припиненням права власності особи на житлове приміщення втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї (справа № 661/4901/15-ц, 22.12.16) Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст.ст. 391,405 ЦК України. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». При цьому, як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн. 00 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved