Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся\~до суду\~з вищевказаним\~позовом,\~в обґрунтування\~якого зазначив,\~що є\~власником будинку\~ [ADDRESS] .\~У вказаному\~будинку також зареєстрована його мати [PERSON] . Проте, остання з 2019 року фактично у будинку не проживає без поважних причин. Відповідач житло залишила добровільно, витрат на утримання будинку та сплату за житлово-комунальні послуги не несе, її особисті речі відсутні. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме- будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 07.06.2022року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання (а.с. 17). Ухвалою суду від 22.06.2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 21). Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що у 2019 році його мати виїхала до республіки Білорусь. На теперішній час вона там проживає з його дочкою, отримала посвідку на постійне місце проживання. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлялася за останньою відомою адресою реєстрації у встановленому законом порядку, що підтверджується оголошеннями, опублікованими на офіційному веб-порталі «Судова влада» (а.с. 18, 22). Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, відзив на позов до суду не надано, суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, суд встановив, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7). У вказаному будинку, крім позивача, також зареєстрована його мати [PERSON] , що підтверджується довідкою № 149 від 06.05.2022 року, виданою Пісківським старостинським округом Заводської міської ради Полтавської області (а.с. 9). [PERSON] у вищевказаному будинку не проживає з 2019 року, що підтверджується актом обстеження факту проживання та реєстрації від 06.05.2022р. (а.с. 11), листом Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області (а.с. 16). Крім того, факт непроживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] підтвердили допитані у якості свідків [PERSON] , [PERSON] . Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що знайома з позивачем та його матір`ю [PERSON] . У серпні 2019 року [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до республіки Білорусь до своєї онуки. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] у 2019 році виїхала на постійне місце проживання до республіки Білорусь до дочки позивача. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю- це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Частиною 1 ст.\~321\~ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Оскільки, відповідач [PERSON] не проживає у будинку без поважних на те причин понад один рік, то нею порушуються права позивача як власника, а тому вимоги щодо захисту порушеного права є законними і підлягають захисту. У зв`язку з цим перешкоди, які створені цією реєстрацією, мають бути усунуті шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Як зазначено у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12. 2014 року у справі № 6-35436 св14 за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved