Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право користування житловим, приміщенням - квартирою [ADDRESS] , що є підставою для реєстрації її у вказаній квартирі та внесення відповідних змін до особового рахунку та залишити судові витрати по сплаті судового збору за позивачем. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 05 травня 1991 року її матері [PERSON] та її батькові [PERSON] на підставі ордеру № 424 від 23.04.1991 року на їх сім`ю була видана квартира [ADDRESS] . До списку осіб, які вселилися за ордером з правом на площу за вказаною адресою внесені: її мати [PERSON] , її батько [PERSON] , її брат [PERSON] та вона, як донька квартиронаймача [PERSON] . З часу отримання вказаної квартири, основним її квартиронаймачем до 2003 року була її мати, а після її смерті до жовтня 2020 року її батько. За час життя її брат одружився з [PERSON] , яка не мешкала в їх вищевказаній квартирі, але зареєструвала свою малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . У 2001 році маючи іншу сім`ю, позивач знялась з реєстрації в батьківській квартирі та до 2014 року мешкала за іншою адресою. У 2014 році вона повернулася до сім`ї батька і брата, мешкала разом з ними до їх смерті ( [INFO] помер її брат та [INFO] помер її батько), вела спільно з ними господарство, мала спільний бюджет, сплачувала за квартиру від імені батька, і мешкає зараз в їх родинній квартирі. Звернувшись після смерті брата до ЦНАПу з метою її реєстрації в квартирі по [ADDRESS] , їй було відмовлено та роз`яснено, що для її реєстрації в квартирі необхідна згода всі зареєстрованих осіб, зокрема згода їх невістки [PERSON] , як законного представника малолітньої [PERSON] , що була зареєстрована в їх квартирі. Але такої згоди мені [PERSON] не надала та добровільно відмовилась з нею спілкуватися і виписати свою доньку з квартири, мешкаючи за іншою адресою. Таким чином, оскільки вона тривалий час з 2014 року мешкала з батьком і братом у своїй родовій квартирі, як член їх сім`ї, при її вселені було дотримано порядок вселення, була згода брата і батька на її проживання з ними, вважає, що в неї виникло право на користування батьківською квартирою на законних підставах. У зв`язку з чим, вважає, що мається необхідність визнання за нею права користування квартирою [ADDRESS] в судовому порядку. Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 05 жовтня 2021 року від представника відповідача адвоката Рукавішнікова К.Р. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та покласти на позивача судові витрати. На обґрунтування відзиву зазначив, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, тобто до неналежного відповідача. Більше того,\~відповідачка позов\~не визнає\~у повному\~обсязі також\~і з\~тих підстав,\~що викладені\~у позові\~обставини є\~надуманими та\~такими,\~що не\~відповідають фактичним\~обставинам справи\~та нормам\~матеріального права,\~які підлягають\~застосуванню до\~спірних правовідносин. Зазначив, що як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, [PERSON] фактично не проживала у спірній квартирі після укладання шлюбу з [PERSON] понад 10 років, а саме знялася з реєстрації у 2001 році та виїхала до м. Дніпра де зареєструвалась за іншим місцем проживання, а після смерті свого батька знову знялася з місця реєстрації у м. Дніпрі 29.12.2020 року з метою приватизації спірної квартири, як об`єкту приватизації, право на яке вона не має, оскільки втратила право постійного проживання в силу вимог закону, при цьому [PERSON] не зверталася до суду. Наданні позивачкою,\~в обґрунтування\~позову,\~копії Актів\~«Про проживання»\~від 25.11.2020\~року,\~№ 367\~від 20.08.2021\~р.\~не можуть\~вважатися належними\~та допустимими\~доказами набуття\~позивачкою права\~користування спірною\~квартирою в\~силу вимог\~ст.\~64\~ЖК України.Більше того,\~як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~та не\~заперечується сторонами,\~згідно ордеру\~№ 424\~від 23.04.1991\~року на\~право вселення\~у квартиру\~ [ADDRESS] до\~складу сім`ї\~позивачки входили\~4\~(чотири)\~особи,\~а саме\~ [PERSON] \~(наймач)\~його дружина\~-\~ [PERSON] ,\~син -\~ [PERSON] \~та сама\~позивачка (донька\~наймача спірної\~квартири)\~-\~ [PERSON] \~ [INFO] померла\~дружина наймача\~спірної квартири,\~ [INFO] помер\~син наймача,\~ [INFO] помер\~і сам\~наймач спірної\~квартири [PERSON] \~після смерті\~якого,\~згідно довідки\~про склад\~сім`ї у\~спірній квартирі\~зареєстрована неповнолітня\~особа -\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка зареєстрована\~як онука\~померлого дідуся\~та є\~фактичним квартиронаймачем.\~За змістом\~довідки [PERSON] \~до складу\~сім`ї наймача\~-\~ [PERSON] \~не входить,\~а відтак\~позивачка не\~має права\~на користування\~житлом в\~розумінні ст.\~64\~ЖК України.Отже, відповідачка вважає, що за [PERSON] не зберіглося право на проживання у спірній квартирі, і тому вона втратила право на користування спірної квартирою (а.с. 49-52, 53). 10 січня 2022 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач просить визнати необґрунтованими та безпідставними доводи наведені представником відповідача у його відзиві на позові та задовільнити її позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що з наданих позивачем до матеріалів справи довідок, актів, ордеру, особистого рахунку, квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається факт її проживання з наймачем до і після його смерті. При цьому відповідачем та її представником не надано до суду жодного доказу проживання відповідача та її дитини у спірній квартирі, сплату ними комунальних послуг, ведення спільного господарства з наймачем (батьком позивача), утримання та догляд за спірною квартирою, догляд за наймачем і спільний побут з ним. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до ст. ст. 15,16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Оскільки позивачці відповідачами відмовлено у її праві на реєстрацію, у зв`язку з втратою, за їх думкою, права користування житловим приміщенням та ненаданням для реєстрації відповідних документів на таке право, даний спір вирішується в загальному цивільному судочинстві. Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60цс12 від 11 липня 2012 року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Наголошує, що відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Вважає, що із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання (а.с. 71-74). 31 січня 2022 року від представника відповідача адвоката Куценко В.А. надійшли письмові пояснення по справі, згідно яких представник зазначає, що за ствердженням позивача форма власності даної квартири комунальна та належить Кам`янській міській раді. За таких підстав, встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі№523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18). Крім того, зазначає що позивачка вводить суд в оману стверджуючи що вона мешкає в квартирі [ADDRESS] , в даний час за даною адресою мешкає саме відповідачка [PERSON] без реєстрації разом зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON] , яка зареєстрована за даною адресою та сплачує комунальні послуги за дане житлове приміщення. Як вбачається з матеріалів справи та заперечується сторонами, [PERSON] фактично не проживала у спірній квартирі після укладання шлюбу з [PERSON] понад 10 років, а саме знялася з реєстрації у 2001 році та виїхала, а після смерті свого батька знову знялася з місця реєстрації у м. Дніпро з метою приватизації спірної квартири, як об`єкту приватизації, право на яке вона не має, оскільки втратила право постійного проживання в силу вимог закону (а.с. 87-89). Інших заяв по суті справи від сторін до суду не надходило. Представник відповідача адвокат Куценко В.А. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та без участі відповідача, у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі (а.с. 86). Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет позову Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи без участі їх представника та винесення рішення згідно чинного законодавства. Представник позивача адвокат Юрочкін Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив задовільнити в повному обсязі на підставі позовної заяви та відповіді на відзив. Наголошував, що [PERSON] не втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки постійно проживала в спірному житлі з дня реєстрації до 2001 року, та без реєстрації з 2014 року до їх смерті її брат та батько, вела з ними спільно господарство, мала спільний бюджет, та сплачувала за квартиру від імені батька комунальні послуги, що підтверджується матеріалами справи та свідками. Крім того наголошував, що у постанові Верховного Суду України №6-60цс12 від 11 липня 2012 року, роз`яснено, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала свого представника та просила позовні вимоги задовільнити в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 1991 році вона отримала ордер на квартиру на 7 поверсі по будинку [ADDRESS] та батьки позивача також отримали ордер на квартиру в цьому ж будинку тільки на 9 поверсі. Будинок був новий, тому заселилися всі мешканці. [PERSON] проживала в цій квартирі, потім виїхала до м. Дніпро, але постійно приїжджала. У 2020 році помер брат позивача, а десь через пів року також і батько. Знає, що брат позивача хворів, та за батьком доглядала позивачка. [PERSON] часто бачила позивача, так як вона останні п`ять років проживала в вищевказаній квартирі, але точно скільки сказати не може. З відповідачами вона не спілкується, як помер брат позивача відповідач [PERSON] зникла, побачила її тільки останній час, так як зараз вона разом з дитиною і якимось чоловіком, мабуть співмешканцем, проживають у квартирі. Свідка [PERSON] бачила часто, так як він приходив до квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач є тіткою його дівчини. Він проживав в квартирі по [ADDRESS] з березня 2021 року по жовтень 2021 року, в яку його впустила позивач [PERSON] та він сплачував комунальні платежі, так як користувався квартирою. Крім нього в цій квартирі проживала і позивачка, яка доглядала за батьком і також давала кошти на сплату комунальних послуг. Відповідача він не знає, одного разу у листопаді 2021 року він прийшов до квартири, але замки були змінені. Знає, що змінила відповідачка зі слів сусіда. Заслухавши пояснення сторін, свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3\~ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Судом встановлено, що на підставі ордеру на жиле приміщення № 424 від 23.04.1991 року, [PERSON] та її чоловіку [PERSON] на їх сім`ю була видана квартира [ADDRESS] . До списку осіб, які вселилися за ордером з правом на площу за вказаною адресою внесені: [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (брат позивача) та [PERSON] , що підтверджується копією особового рахунку № [NUMBER] , свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] виданого Будинком щастя м. Дніпродзержинська 02 березня 1973 року, а/з № 604, свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] виданого Адамівською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області 20 жовтня 1978 року, а/з № 37 (а.с. 9, 13). В подальшому, 04 квітня 1998 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] та у зв`язку з чим змінювала прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, а/з № 182 (а.с. 10). Згідно позовної заяви у 2001 році маючи іншу сім`ю, позивач [PERSON] знялась з реєстрації в батьківській квартирі та до 2014 року мешкала за іншою адресою, а у 2014 році повернулася до сім`ї батька і брата, та мешкала разом з ними за адресою: [ADDRESS] до їх смерті, вела спільно з ними господарство, мала спільний бюджет, та сплачувала за квартиру від імені батька, що підтверджується копією акту про проживання без реєстрації [PERSON] від 25.11.2020 року, актом № 367 про проживання без реєстрації [PERSON] від 20.08.2021 року та копіями квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с. 14, 15, 16-29). [INFO] помер [PERSON] (брат позивача), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а/з № 252 (а.с. 11). За життя [PERSON] одружився з [PERSON] та 23.02.2016 року в квартирі по [ADDRESS] , була зареєстрована його донька, онуку квартиронаймача [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї ТОВ «Абонент ХХІ» від 05.10.2021 року (а.с. 53). [INFO] помер [PERSON] (батько позивача та квартиронаймач квартири за адресою: [ADDRESS] ), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а/з № 774 (а.с. 12). 19 серпня 2021 року [PERSON] звернулась до Центру надання адміністративних послуг м. Кам`янське із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , але у реєстрації місця проживання позивачці було відмовлено на підставі пункту 11 Правил реєстрації місця проживання (а.с. 32-33). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 0-1.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до ст. ст. 15,16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Оскільки позивачу відповідачами відмовлено у її праві на реєстрацію, у зв`язку з втратою, за їх думкою, права користування житловим приміщенням та ненаданням для реєстрації відповідних документів на таке право, даний спір вирішується в загальному цивільному судочинстві. Аналогічні правові позиції викладені в постановах ВСУ від 16.12.2015 року у справі №6-2139, від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16, відповідно до яких спори про реєстрацію місця проживання підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом свого порушеного цивільного права, отже цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути вселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача (власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду\~здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. На підставі ч. 2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. За ст.106 ЖК встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно правової\~позиції,\~що висловлена\~у постанові\~Верховного Суду\~України №6-60\~цс12\~ від 11\~липня 2012 року\~- у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було\~це приміщення\~ постійним місцем \~їх проживання,\~чи вели\~ вони з\~наймачем спільне\~господарство,\~тривалість часу\~їх проживання,\~чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ №207 від 02.03.2016 року\~реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п.п. 3 п. 18 Правил для реєстрації місця проживання особа подає: документи,\~що підтверджують,\~у тому\~числі, право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення,\~визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Звертаючись\~до суду\~ з вказаним\~позовом,\~позивачка [PERSON] просить\~визнати за\~нею право користування житловим\~приміщенням,\~оскільки \~місце свого\~постійного проживання\~не змінювала,\~у зв`язку\~з чим\~не втратила\~право на\~користування спірним\~житлом,\~а лише\~тимчасово знялась з\~реєстрації\~після чого нею\~було подано\~заяву про\~реєстрацію. Тобто, позивачкою фактично ставиться питання про поновлення договору найму житлового приміщення, визнання її наймачем шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання за нею права на користування житлом. Обраний позивачкою спосіб захисту свого права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права. Виходячи з аналізу статей 64,65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. За змістом статей 71,72 ЖК УРСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору- судом. Відповідно\~до п.\~11\~Постанови №\~2\~ від 12.04.1985\~року Пленуму \~Верховного суду\~України «\~Про деякі\~питання,\~що виникли\~в практиці\~застосування судами\~Житлового кодексу\~України» роз`яснено,\~що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З аналізу вищезазначених норм права випливає, що втрата особи права на користування житловим приміщенням пов`язується зі спливом строків, встановлених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР. Як вбачається з наданих до позову документів позивачка вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, на підставі виданого її батьку ордеру на склад їх сім`ї, в тому числі на її вселення, була зареєстрована, постійно та тривалий час проживала у спірному житлі, так само позивач не користується іншим житловим приміщенням на момент звернення її до суду, інших зареєстрованих членів сім`ї у спірній квартирі крім малолітньої племінниці позивача [PERSON] не встановлено, при цьому права малолітньої ніяким чином вселенням позивача до свого житла порушуватися не будуть, права користування квартирою у майбутньому малолітня племінниця не позбавляється, через, що суд приходить до висновку, що позивач не втратила право користуватися спірною квартирою, що відповідає положенням ст. ст. 64, 71, 106 ЖК України та має право на визнання за нею права на проживання. Разом з тим, право на проживання особи у жилому приміщенні автоматично породжує право на реєстрацію. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що позивач відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки постійно проживала в спірному житлі протягом останніх років, а відмова відповідача в її реєстрації носить формальний особистий характер, який, в свою чергу не підтверджує припинення права особи на житло при постійному проживанні в цьому житлі, то рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням відповідно до Правил реєстрації місця проживання стане підставою для реєстрації особи у спірному житлі, у зв`язку з чим маються підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи наявність висловленої позивачем вимоги щодо залишення судового збору за нею, у відповідності до ст.13,\~141 ЦПК України, суд відносить його на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved