Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

19 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18.09.2019 року № 951 посвідченого приватним нотаріусом Кобеляцького районного нотаріального округу Русняк Л.І., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.09.2021, номер запису про право власності: 33277909 вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Також у цьому будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , 1956 року народження, в будинку лише зареєстрована, а фактично не проживає з 2019 року. Комунальні платежі вона не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку немає. З метою усунення перешкод у здійсненні права позивачки на користування та розпорядження домоволодінням, [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування цим майном. Ухвалою від 28 жовтня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 17 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання 21 червня 2022 року сторони не з`явилися. Представник позивача адвокат Бобрищева І.Р. подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, прохають позов задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачка повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, зокрема через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не надала відзив на позовну заяву, будь-яких заяв чи клопотань по суті позову чи з процесуальних питань не надала. Зважаючи на зазначене, за наявності підстав, визначених ч.4 ст. 223 ЦПК України та сукупності обставин, визначених ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів та доказів при заочному розгляді, про що 21.06.2022 постановлено відповідну ухвалу. Суд, розглянувши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджено наявним у справі договором купівлі-продажу від 18.09.2019 № 951 (а.с.5-6). Відповідно до повідомлень Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області від 12.10.2021 та від 26.10.2021 вбачається, що в спірному домоволодінні, значиться зареєстрованою [PERSON] (а.с.8, 15). Водночас, відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 12 жовтня 2021 року (а.с.9-10) [PERSON] за вказаною адресою не проживає з 2019 року, майна за цією адресою не має, фактичне місце її проживання невідоме. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою та другою статті 321 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до ч.3 статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 Цивільного Кодексу України. Тлумачення частини третьої статті 16 Цивільного Кодексу України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 Цивільного Кодексу України. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Отже, враховуючи вказаний висновок, у випадку виникнення протиріч між нормами вказаних законів, що регулюють одній ті самі правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК. При цьому, слід зазначити, що предметом даного позову не є виселення відповідача з підстав, передбачених Житловим кодексом України, а усунення перешкод у здійсненні права користування належним позивачеві на праві власності житловим будинком. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону. Разом з тим, згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин, коли позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому значиться зареєстрованою відповідачка [PERSON] , яка з 2019 року без поважних причин не проживає в цьому будинку, не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні житла, особистих речей в будинку не має, що створює для позивача перешкоду у здійсненні користування та розпорядження цим майном, самостійно не знялася з реєстраційного обліку, що порушує права позивача, як власника будинку, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратила право користування зазначеною квартирою з подальшим зняттям з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved