Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі по тексту - позивач, ТОВ «ФК «Гефест» звернулось до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованності за кредитним договором у розмірі 2 292 121,53 гривень. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11125036000, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 98 900,00 доларів США зі строком повернення до 05.03.2022 року. 05.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 100255, який забезпечує виконання забов`язання за кредитним договором та поручитель солідарно відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма забов`язаннями останнього за основним догвором, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, перебачених умовами основого договору. АКІБ «УкрСиббанк» відступив ПАТ « Дельта Банк» на підставі договору прав вимоги, зокрема за договором про надання споживчого кредиту №11125036000 від 05.03.2007 року та договором поруки №100255 від 05.03.2007 року. 14.06.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем ТОВ « ФК « Гефест» укладено договір №1517/К купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до п.п. 1.1. якого останній став єдиним власником всіх прав вимог за договором про надання споживчогог кредиту №11125036000 від 05.03.2007 року та договором поруки №1002555 від 05.03.2007 року. Згідно з витягу з додатку №1 до договору №1517/К від 14.06.2019 року розмір заборгованості, який відступлено позивачу, складає 6 278 379,92 гривень, з 2 292 121,53 гривень складає кредит, а 3 986 258,38 гривень - відсотки, які відповідачі не повернули банку. У зв`язку з цим ТОВ «ФК «Гефест» просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11125036000 від 05.03.2007 року в розмірі 2 292 121,53 гривень та покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору. 10.08.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судовї срави між суддя визначенно суддю Величко Т.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 03.11.2020 року згідно розпорядження № 578 керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва, здійснено повторний авторозподіл справи у зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя. 03.11.2020 року справу розподілено судді Журибеді О.М. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.11.2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 30.12.2020 року до канцелярії суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2021 року розгляд справи призначено за загальними правилами позовного провадження у підготовче судове засідання. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а також подав заяву про застосування строку позовної давності. У судове засідання, яке відбулось 05.07.2022 року, предсавник позивача не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чинои, причини неґявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити, а також застосувати до частини позовних вимог строк позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з доданих до позовної заяви копій, 05.03.2007 року між АКІБ « УкрСиббанк», в особі начальника відділення №782 АКІБ « Укрсиббанк» Хом`якова Кирила Олексійовича та громадянкою України [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11125036000. У ст. 526 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Як вбачається з документів доданих до позовної заяви 05.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», в особі начальника віділення №782 АКІБ « УкрСиббанк», яке є підконтрольним Київському регіональному дапартаменту АКІБ «УкрСиббанк» [PERSON] та між громадянином України [PERSON] , укладено договір поруки №100255. Відповідно до п.1.3. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма забов`язаннями останього за основним договором, включаючи повернення основної суцми боргу ( в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, перебачених умовами договору. Згідно пп. 1.1. договору про надання споживочго кредиту банк забов`язується надати позичальнику, а позичальник забов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути бану кредит ( грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 98900,00 (дев`яносто вісім тисяч дев`яносто доларів США 0цнт.) та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договром. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 499445,00 ( чотириста дев`яносто дев`ять тисяч чотириста сорок п`ять грн. 00 коп.) за курсом Національного банку України на день укладення цьокго договору. Відповідно до п.п. 1.2.1 надання кредиту здійснюється у наступний термін : 05.03.2007 року. Положеннями п.п. 1.2.2 позичальник у будь-якому випадку забов`язана повернути банку у повному обсязі в терміни, встановаленні графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 05.03.2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну ( достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9., 5.3., 5.6., 5.8., 5.10.., 7.4.., 9.2., 9.14. договору. Відповідно до п. п. 1.2.2. позичальник забов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок № [NUMBER] в АКІБ « Укрсиббанк», МФО 351005. За пп. 1.3.1. кредитного договору процентна ставка за кредитом дорівнює 12,00 процентів річних. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Докази виконання договору про надання споживчого кредиту, які б свідчили про його укладення і дію, позивачем не надані. Відсутні відомості про часткове чи повне погашення заборгованості, первинна документація щодо залишку заборгованості за кредитом перед АКІБ « УкрСиббанк», докази переходу права вимоги вказаної заборгованості від АКІБ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», докази повного або часткового виконання зобов`язань за кредитним договором перед ПАТ «Дельта Банк», докази повідомлення боржника про перехід прав кредитора до ПАТ «Дельта Банк». Позивач, вказує в позовній заяві, що розмір заборгованості за договором про надання споживчого кредиту складає 2 292 121, 53 грн., в якості доказу саме такої суми заборгованості надав витяг з додатку №1 до договору №1517/к купівлі продажу прав вимоги від 14.06.2019 року. Проте даний витяг не може вважатися доказом наявності заборгованості, адже він підписаний представником позивача. Крім того, цей витяг не містить жодних розрахунків. Додана до позовної заяви копія виписки по кредитному договору [PERSON] за період з 05.03.2007 року по 26.12.2011 року не є підтвердженням одерження кредиту, адже не містить інформації про зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника. З вище зазначеної виписки також неможливо встановити фактчиний розмір заборгованості за кредитом, дату та суми платежів позичальника в рахунок повернення кредиту з розподілом коштів, що надійшли від позичальника. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Також, на підтвердження отримання [PERSON] кредиту у доларах США позивачем не надана копія заяви на видачу готівки у розмірі 98900,00 доларів США. Єдиним допустимим доказом отримання готівкової валюти позичальником є касовий документ - заява на видачу готівки, видана уповноваженою особою банку. Згідно наданого представником відповідача відзиву на позовну заяву, на врахування доводів якого той наполягає, відповідач [PERSON] запевняє, що не отримувала грошових коштів відповідно до умов кредитного договору. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Пунктом 3 розділу І Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на час надання кредиту, передбачено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належать, зокрема, і видача готівки клієнтам з їх рахунків чи рахунку банку через його касу. До касових документів, які оформлюються згідно із цією Інструкцією, належить заява на видачу готівки (п. 1 гл. 1 розділу III Інструкції) та визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються прийняття і видача готівки (п. 2 гл 1 розділу III Інструкції). Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи - отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. Однак, позивачем не надано будь-яких документів, які б засвідчували факт одержання позичальником кредитних коштів. Судом встановлено, що позивачем належними та допустимими доказами у розумінні положень ст.ст. 78-78 ЦПК України не доведено факт надання відповідачу кредитних коштів, оскільки в матеріалах справи відсутня заява на видачу готівки. 14 червня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк», в особі Розумного Вячеслава Анатолійовича, представника на підставі довіреності, та ТОВ «ФК «Гефест», в особі Тихомирова Романа Леонідовича, був укладений договір №1517/К купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений Шевченко І.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1211. Як зазначено в преамбулі до вказаного договору №1517/К купівлі-продажу прав вимоги він укладений за результатами відкритих торгів (аукціону) оформлених протоколом №UA-EA-2019-04-11-000162-b від 17.05.2019 року. Відповідно до пп. 1.1. вказаного договору, ПАТ «Дельта банк», як продавець, передає у власність ТОВ «ФК «Гефест», як покупцеві, а той приймає у власність права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у додатку №1 до цього договору; право оскаржувати недійсність або припинення прав вимоги, а також припинення/ліквідацію будь-якого з боржників у судовому та позасудовому порядку; право звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень власника прав вимоги та/або кредитора за правами вимоги, які передбачені законодавством та укладеними договорами, включаючи, але не обмежуючись боржників, органів нотаріату, правонаступників/спадкоємців боржників, тощо; право власності на права вимоги, а також інші права кредитора за правами вимоги, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому в разі скасування рішень про їх недійсність чи припинення або у разі скасування припинення/ліквідації боржника на підставі цього договору; право набути у власність гроші та/або майно на підставах наведених у додатку №1 до цього договору або отримати грошові кошти/відшкодування за наслідками недійсності/нікчемності укладених договорів тощо; інші права, що пов`язані або випливають із прав вимоги. Згідно п. 3.1. договору №1517/К купівлі-продажу прав вимог за продаж прав вимоги покупець сплачує продавцю грошові кошти у розмірі 11 866 100,00 грн. Судом встановлено відсутність будь-яких доказів, які б доводили перехід права вимоги до відповідачів від АКІБ «УкрСиббанк»» до ПАТ «Дельта Банк», а відтак і даних про можливість переходу таких право від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «ФК «Гефест». Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, ч. 6 ст. 81 ЦПК України чітко визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, аналізуючи норми законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин у сукупності з наданими сторонами доказами, суд вважає, що ТОВ «ФК «Гефест» не доведено наявності прав кредитора по відношенню до відповідачів [PERSON] та [PERSON] за договорм про надання кредиту №11125036000 від 05.03.2007 року, та відповідно порушених у зв`язку з цим прав або охоронюваних законом інтересів. Позовні вимоги є недоведеними, безпідставними і необґрунтованими. У зв`язку з цим, суд приходить про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Окрім того, заперечуючи проти позову представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності на підставі ст. 267 ЦК України. Заява обґрунтована тим, що кредитний договір №11125036000 від 05.03.2007 року передбачає внесення щомісячних платежів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач вважає, що строк позовної давності щодо щомісячних платежів, які підлягали сплаті в періоди до 04.08.2017 року, на момент подання позову сплинув. В межах строку позовної давності заявлені лише вимоги про стягнення щомісчних платежів, строк сплати яких відповідно до графіку погашення кредиту встановлений після 04.08.2017 року. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12 січня 2022 року по справі № 465/5754/13-ц заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст.1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Водночас, відповідно до ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Якщо право чи інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. За таких обставин, з огляду на те, що порушення прав позивача судом не встановлені, підстави для застосування позовної давності по даній справі відсутні. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed