Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

У листопаді 2021 р. представник позивача [PERSON] - адвокат Савонік Н.І. звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 16000 доларів США та 3% річних у розмірі 1791,67 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.04.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 41 000 доларів США, про що була написана особисто розписка від 09.04.2019 р. У розписці вказано, що [PERSON] зобов`язується повернути кошти до 01.03.2020 р. Проте лише 06.07.2021 р. було повернуто 25000 доларів США та як наслідок станом на 19.11.2021 р. сума заборгованості становить 16000 доларів США, що станом на 19.11.2021 р. еквівалентно 423 083,2 грн. [PERSON] неодноразово усно звертався до [PERSON] з проханням повернути кошти, проте жодних дій з його сторони для їхнього повернення вчинено не було. Представник позивача наводить положення ст. 526, ч.1 ст. 257, ст. 530, 525, 625, ч.1 ст. 1046, ст. 1047, ст. ст. 1049 - 1050 ЦК України та судову практику, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі 723/304/16-ц. Ухвалою суду від 16.12.2021 р. у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 05.05.2022 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Твердого М.К. про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою суду від 05.05.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У відзиві ЕП 964/22-Вх 05.04.22 р. представник відповідача [PERSON] - адвокат Твердий М.К. вказує, що відповідач заперечує наявність у нього на сьогодні перед позивачем будь-яких зобов`язань, що могли б випливати із договору позики від 09.04.2019 р. Відповідач підтверджує факт існування позикових відносин між ним та позивачем на суму 41 000 доларів США, які існували і які припинені шляхом виконання ним своїх позикових зобов`язань перед позивачем. Розписка, яку надав позивач, не підтверджує і не може підтверджувати факт одержання відповідачем від позивача позики власне 09.04.2019 р., позаяк така дата є наслідком виправлення іншої дати, яка є більш ранньою. Виправленою і є дата виконання позикового зобов`язання. Розписка має відповідати вимогам, які пред`являються до договору позики та одночасно до фінансового документа, виправлення у якому не допускаються. Надана позивачем розписка відповідача не може слугувати ні доказом укладення ним 09.04.2019 р. договору позики із відповідачем, ні доказом передачі ним відповідачу у борг 41 000 доларів США у цей день, ні доказом виникнення та існування зобов`язання відповідача повернути їх взагалі та до 01.03.2020 р. зокрема. Предметом позову у справі є вимога стягнути борг, зобов`язання повернути який виник у відповідача із договору позики від 09.04.2019 р., а сам факт укладання договору позики на цю дату наданою розпискою не підтверджується, то відсутніми, власне, є предмет спору (власне гроші у сумі 16000 доларів США), зобов`язання, що випливали б із цього договору та цивільно-правова відповідальність відповідача. Наявність у позивача розписки та почеркознавча чи технічна експертиза не усуне її неналежність як доказу укладення договору позики, передачі грошей, виникнення зобов`язання та цивільно-правової відповідальності. У письмових поясненнях №35612 від 02.05.2022 р. представник позивача адвокат Савонік Н.І. наводить положення ч.1 та ч.2 ст. 1047 ЦК України, судову практику, зокрема висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі №6-1967цс15 та вказує, що виходячи з приписів законодавства та висновку Верховного Суду України, при з`ясуванні обставин справи для стягнення коштів за розпискою слід виходити з реальності вчиненого правочину та його правової природи. Для встановлення наявності заборгованості за розпискою першочергово слід виходити з факту отримання коштів та необхідності їх повернення. У відзиві не заперечується факт отримання коштів від позивача, проте оспорюється допустимість розписки як доказу з підстави закреслення та наводяться свідчення, що кошти були повернуті. Такі аргументи не знаходять свого підтвердження у розумінні ст. ст. 76-77 ЦПК України. Наявність закреслення у розписці в частині виконання дати, жодною мірою не спростовує наявність заборгованості та не впливає на процесуальні строки звернення до суду. В розписці, що є предметом розгляду даної справи чітко вказано, що відповідач отримав кошти від позивача та зобов`язується повернути їх у встановлені терміни. Жодних належних та допустимих доказів про повернення коштів відповідачем надано не було. Позивачем належним чином було підтверджено факт отримання коштів від відповідача розпискою. Відповідачем не надано жодного доказу про повернення коштів відповідно до розписки, що є предметом розгляду справи. У судовому засіданні представник позивача адвокат Мельник І.А. підтримала заявлені позовні вимоги та просить їх задоволити. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Твердий М.К. позовні вимоги не визнав з підстав, які вказані у відзиві на позов. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, не заперечив, що 06.07.2021 р. його довіритель [PERSON] відчужив на користь позивача [PERSON] в рахунок погашення боргу за розпискою про стягнення 41 000 доларів США, написаною [PERSON] , дати написання якої останній не пам`ятає, транспортний засіб вартістю 25 000 доларів США. [PERSON] існування розписки, копія якої долучена до матеріалів справи, якою він позичив у [PERSON] 41 000 доларів США визнає, однак не пам`ятає дати її написання, вказуючи одночасно, що вона ним була написана раніше за 09.04.2019 р. Одночасно не заперечує дати виконання зобов`язання за розпискою - повернення боргу до 01.03.2020 р. За цією ж раніше написаною ним розпискою, дати якої він не пам`ятає, вже борг повністю повернутий позивачу [PERSON] . Відсутність у [PERSON] оригіналу розписки за цим вже виконаним борговим зобов`язанням, він пояснює халатністю. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновків про задоволення позовних вимог. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В матеріалах справи наявна засвідчена копія розписки, (оригінал якої був наданий представником позивача адвокатом Мельник І.А. у судовому засіданні та оглянутий у присутності представника відповідача, після чого оригінал розписки був повернутий представнику позивача адвокату Мельник І.А.), наступного змісту: « Розписка Я, [PERSON] 1979 р народження, паспорт № [NUMBER] дата видачі 24.11.2017, позичив у [PERSON] 41000 доларів США. Зобов`язуюсь повернути до 1.3.2020 року. 09.04.2019 р. /підпис/ [PERSON] ». Судом встановлено, що 09.04.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 41 000,00 доларів США з терміном повернення - до 01.03.2020 р. Отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 41 000,00 доларів США від [PERSON] підтверджується власноручною розпискою [PERSON] . Оригінал зазначеної розписки надано представником позивача у судовому засіданні. Справжність розписки не заперечувалась учасниками справи. Представник відповідача у судовому засіданні лише вказує, що пред`явлена позивачем розписка, не підтверджує і не може підтверджувати факт одержання відповідачем від позивача позики власне 09.04.2019 р., позаяк така дата є наслідком виправлення іншої дати, яка є більш ранньою. У судовому засіданні представник відповідача також не заперечив дати виконання зобов`язання - до 01.03.2020 р. Також представник відповідача у судовому засіданні не заперечує, що 06.07.2021 р. його довіритель [PERSON] відчужив на користь позивача [PERSON] в рахунок погашення боргу за розпискою про стягнення 41 000 доларів США, написаною [PERSON] , яка долучена до матеріалів справи, дати написання якої останній не пам`ятає, транспортний засіб вартістю 25 000 доларів США. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів». Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Позичальник на вимогу [PERSON] не повернув позичені за розпискою грошові кошти у повному розмірі та не довів належними доказами виконання своїх зобов`язань перед позивачем, тому суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики. Суд відхиляє доводи представника відповідача про повернення позики, виходячи з такого. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повиненвказати про це у розписці, яку він видає (частина друга статті 545 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 266/5745/18 (провадження № 61-7017св21) зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумаченняяк статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано, що «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Отже, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Посилання на неправильне тлумачення положень статті 545 ЦК України є необґрунтованим, з огляду на заперечення відповідача щодо змісту розписки, а саме внесення виправлення до її змісту. Посилання представника відповідача на повне виконання відповідачем зобов`язань за раніше існуючою розпискою - дати написання, якої він не пам`ятає, але одночасно вказує, що якраз саме вона є предметом спору та долучена до справи, та як наслідок відсутність предмету спору - не ґрунтуються на вимогах закону. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). У постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 554/2542/16-ц (провадження № 61-1207св18) зроблений висновок по застосуванню частини першої статті 613 ЦК України та вказано, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення в виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення в прийнятті виконання зобов`язання. У разі відсутності кредитора в місці виконання зобов`язання або ухилення ним від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з його боку боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса, нотаріальної контори (пункти 1, 2 частини першої статті 537 ЦК України). Докази відмови позивачем від прийняття належного виконання відповідачем зобов`язань за розпискою та докази виконання ним цих зобов`язань шляхом внесення коштів у депозит нотаріуса суду не надані. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив. Посилання відповідача щодо заперечення факту укладення з позивачем договору позики від 09.04.2019 р. є безпідставними, оскільки представник відповідача у судовому засіданні визнав факт написання відповідачем документу - розписки, вказуючи на саме ту розписку, яка є предметом спору, та копія якої долучена до матеріалів справи, що власне представляє собою матеріальний об`єкт, що містить у зафіксованому вигляді інформацію, оформлений у зведеному порядку і має відповідно до чинного законодавства юридичну силу, до того ж підтвердив отримання за цією ж розпискою коштів відповідачем, одночасно стверджуючи, що вже повністю повернув позику. При цьому, визнавши часткове погашення боргу у розмірі 25 000 доларів США шляхом відчуження транспортного засобу на користь позивача, та не заперечив строку виконання зобов`язання до 01.03.2020 р. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, які склались між позивачем та відповідачем щодо часткового повернення боргу у розмірі 25 000 доларів США шляхом відчуження транспортного засобу 06.07.2021 р. вказує на взаємно узгоджені дії сторін із часткового повернення відповідачем цих грошових коштів, відсутність заперечень і зауважень, будь-яких дій з яких би вбачалась незгода позивача з отриманням у власність транспортного засобу саме на повернення боргу за вказаною розпискою, що свідчить про виникнення між сторонами, за їх взаємною згодою, договірних правовідносин. Таке очевидно свідчить про добровільність таких дій та їх цілеспрямований характер і те, що такі дії вчинялися сторонами не помилково, а усвідомлено та виключно в силу правовідносин, які склалися між ними на підставі розписки від 09.04.2019 р. Відповідно до п.3 ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; У судовому засіданні жодних клопотань щодо призначення у справі експертизи для вирішення питань, які заперечуються стороною відповідача, не подано. На з`ясування вказаної обставини, представник відповідача адвокат Твердий М.К. з цього приводу у судовому засіданні пояснив, що не може змушувати себе до зайвих процесуальних дій, оскільки позивач та його представники таких клопотань не заявили. Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, задоволення позовних вимог, у зв`язку із ненаданням відповідачем доказів на спростування відповідних вимог. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Як слідує із розписки, борг в іноземній валюті в сумі 41000 дол. США відповідачем мав бути повернутий в строки вказані у ній, а саме, до 01.03.2020 р. Строк повернення коштів за договором позики минув, однак, відповідачем грошові зобов`язання у повному розмірі у строк, передбачений розпискою, не виконано. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За таких обставин до стягнення з відповідача на користь позивача також підлягає 3 % річних від простроченої суми, що становить 1791,67 доларів США. Позивачем здійснено розрахунок з урахуванням прострочених сум у правильності якого в суду не виникає сумнівів, так само відсутні заперечення у відповідача щодо вказаної обставини. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником частково не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, повністю не повернуті, а тому враховуючи ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у валюті, визначеній у розписці, а саме, в доларах США. Крім того, позивачем було представлено суду оригінал розписки, за правилами ст. 545 ЦК України, вказана обставина свідчить про наявність у [PERSON] невиконаного у строк боргового зобов`язання перед [PERSON] . Заперечення відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 4704,61 грн. витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved