Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 31.07.2010 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 30.03.2021 року (справа № 287/131/21) розірвано. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин неповнолітні діти знаходяться на матеріальному утриманні та забезпеченні позивача, в той час як відповідачка добровільно їх не підтримує, ніде не працює та не має будь-якого заробітку. Позивач самостійно не може забезпечити належним чином матеріальне становище сім`ї та дітей, а тому він просить суд стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбаченого Законом України «Про державний бюджет», починаючи з дня подачі заяви до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] , а далі в розмірі ј частини всіх видів заробітку до досягнення повноліття сином [PERSON] , тобто до [INFO] щомісячно. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - Винара Л.В . Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 06.09.2021 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України та позивачу надано строк для усунення недоліків. 23.09.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 27.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або за власною ініціативою суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на його адресу судових повісток та опублікування оголошення на веб-сайті суду. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, до суду надала письмову заяву з проханням розглядати справу без її участі та при розгляді справи врахувати рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07.10.2021 року по справі № 287/2225/20. Заперечення стосовно розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 30.03.2021 року по справі № 287/131/21 шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 7-9). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 5, 6). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як вбачається з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Проте, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти перебувають на його утриманні, обставин, що відповідачка [PERSON] ухиляється від покладеного на неї обов`язку утримувати неповнолітніх дітей та не утримує їх в судовому засіданні не встановлено. При цьому, судом встановлено, що рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 07.10.2021 року (справа № 287/2225/20) позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача до повноліття сина [PERSON] , тобто до [INFO] , а потім в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача до повноліття сина [PERSON] , тобто до [INFO] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно. У вказаному рішенні суд першої інстанції встановив, що неповнолітні діти син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] знаходяться на утриманні матері [PERSON] . Постановою Житомирського апеляційного суду від 02.12.2021 року рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07.10.2021 року залишено без змін. При цьому суд апеляційної інстанції у своїй постанові зазначив, що [PERSON] із двома неповнолітніми дітьми фактично проживають без реєстрації за адресою [ADDRESS] та твердження [PERSON] , що діти проживають з ним у його квартирі та перебувають на його утриманні не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19.12.2019 року у справі 520/11429/17 зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17.12.2019 року у справі № 641/1793/17 звертається увага на наступне: «Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили 02.12.2021 року, мають преюдиційне значення. В свою чергу преюдиція дає право стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає право спростовувати ці факти іншими засобами доказування. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed