Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет», третьої особи без самостійних вимог: Державний виконавець Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Малога Дмитро Андрійович, приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгену Михайловичу, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що 23.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, вчинено виконавчий напис № 16718 про стягнення з [PERSON] (далі- позивач) на користь ТОВ «Фінпром маркет»» (далі-відповідач) заборгованості за кредитним договором №004-113177/13-00938-вкл-к від 30.09.2013 року за період з 11.06.2018 року по 23.09.2020 року у розмірі 9356,42 грн за тілом кредиту та плату за вчинення нотаріальних дій у розмірі 50 грн. На думку позивача вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства, що має наслідком визнання його таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначає, що заборгованість щодо стягнення якої вчинено виконавчий напис не є безспірною, документи, подані стягувачем та на підставі яких вчинено напис, не відповідають постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року, з моменту настання права вимоги минуло більше трьох років. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.01.2022 року по справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, та призначено справу до судового розгляду у підготовчому судовому засіданні. Також, вирішено питання щодо витребування доказів. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.01.2022 року вирішено питання щодо забезпечення позову. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.06.2022 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву, в якій просив суд справу слухати за його відсутності. Окрім того, просив суд прийняти заяву відповідача про визнання позову. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, по місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Надіслав до суду заяву про визнання позовних вимог, не заперечували проти визнання виконавчого напису № 16718 від 23.09.2020 року таким, що не підлягає виконанню, а також, просив стягнути з відповідача половину судового збору, у зв`язку з визнанням позивних вимог та зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 1907 грн. Також, надіслали клопотання про врегулювання спору за участі судді. Третя особа\~державний виконавець Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Малога Д.А. в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причину неявку суду не повідомив. Третя особа\~приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причину неявку суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні було встановлено, що 23.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, вчинено виконавчий напис № 16718 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет»» заборгованості за кредитним договором №004-113177/13-00938-вкл-к від 30.09.2013 року, за період з 11.06.2018 року по 23.09.2020 року у розмірі 9356,42 грн за тілом кредиту та плату за вчинення нотаріальних дій у розмірі 50 грн. Також, з матеріалів справи вбачається, що на підставі вчиненого виконавчого напису року Державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Малога Д.А. 10.07.2021 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Частиною першою статті 88\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. У абзаці 3 пункту 284 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства\~юстиції України\~від 03\~березня 2004\~року N\~20/5 вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі N 6-887цс17. Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі N 305/2082/14-ц (провадження N 14-557цс19). Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 910/5226/17. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, було визнано незаконною та нечинною\~постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, після 22.02.2017 року нотаріуси позбавлені права вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості за кредитними договорами у простій письмовій формі. Оспорюваний виконавчий напис було видано приватним нотаріусом 23.09.2020 року, що свідчить про незаконність його вчинення. Враховуючи вищевикладене, та враховуючи, що представником відповідача було подано заяву про визнання позовних вимог, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та про задоволення позову. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджуєтеся квитанцією. Відповідно ч. 1 ст.141, ч. 1 ст.142 ЦПК України\~у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (496.2 грн.), та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (496 грн. 20 коп.), сплаченого при поданні позову. Разом з тим, представником позивача заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, які є складовою судових витрат. На підтвердження розміру витрат на правову допомогу надано копію договору про надання правової допомоги № 17/01/22-1 від 17.01.2022 року та акту виконаних робіт від 29.06.22 року. Відповідно до п. 4.1 п.4.2 договору розмір гонорару за надання правової допомоги є фіксованим та складає 8400 грн. Представник відповідача в клопотанні про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, заперечував проти стягнення вказаної суми, вважав її не спів мірною складності справи, та просив зменшити розмір витрат на правову допомогу до 1907 грн.. Надавши оцінку доводам сторін, суд приходить до наступного: За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги\~це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним (стаття 30 зазначеного Закону). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~(правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019 р. у справі №908/1654/18, від 12.09.2019 р. у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019 р. у справі №5023/5587/12). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВС від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а тому при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу належить виходити із засад розумності та необхідності їх понесення. Згідно правового висновку ВС, викладеного у постанові від 03.10.2019 року по справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви про розподіл судових витрат та необхідності стягнення з відповідача на користь позивача вартість витрат на правову допомогу у розмірі 8\~400 грн;

Outcome: approved