Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] та володіє ним на підставі договору купівлі-продажу будинку від 24.07.2006 року. З ним в будинку зареєстрований син його дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , який виїхав спочатку до м. Київ, а потім до м. Одеса і вже протягом тривалого часу, більше року там проживає. В добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач не може, так як не має змоги приїхати. Вважає, що відповідач втратив право на проживання в його будинку, оскільки не несе витрат, пов`язаних з утриманням житла та не проявляє до нього інтерес більше одного року. При цьому реєстрація відповідача у належному йому житловому будинку впливає на його право отримання субсидії та тягне додаткові фінансові витрати. На підставі викладеного [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні, яке відбулось 24.05.2022 року, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що 28.03.2003 року він уклав шлюб з [PERSON] , яка мала сина [PERSON] . Спочатку син його дружини [PERSON] поживав у своєї баби, а потім переїхав проживати до них у будинок за адресою: [ADDRESS] , який йому придбала його матір [PERSON] . На даний час шлюб між ним та [PERSON] не розірвано, але з 2016 року вони проживають окремо. Відповідач [PERSON] поки вчився в університеті ще приїжджав, а після служби в армії в 2017 році приїхав на два дні та поїхав в м. Київ. Після цього відповідач, жодного разу в його будинку не з`являвся. В судове засідання, призначене на 17.06.2022 року, позивач не з`явився подаши до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] неодноразово був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток за адресою його зареєстрованого місця проживання, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, однак в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався та заяв про розгляд справи без його участі не подавав. Враховуючи, що позивач в судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи, з врахуванням положень ст.280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що працює разом із [PERSON] , а раніше з ними разом також працювала його дружина [PERSON] . Вона добре знає їхню сім`ю та часто бувала в них у гостях, а тому їй відомо, що син дружини позивача - [PERSON] після служби в армії виїхав з його будинку та не проживає там більше шести років. Свідок [PERSON] вказала, що її син [PERSON] одружився з [PERSON] , в якої був син [PERSON] . Їх сім`я проживала у будинку за адресою: [ADDRESS] , який вона придбала сину за власні кошти. Однак, їхній шлюб розпався та [PERSON] виїхала за кордон, а її син у м. Київ та не з`являється у вказаному будинку більше шести років. Заслухавши доводи позивача, пояснення свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки відділу ЦНАП апарату виконавчого комітету Буринської міської ради Сумської області, згідно будинкової книги та картотеки реєстраційного обліку громадян, стаком на 05.11.2021 року за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстровані особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.9). З довідки депутата Буринської міської ради восьмого скликання [PERSON] вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою (а.с.5). За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Частиною першою ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 405 ЦК України встановлено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.11.2016 року в справі №6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано про відсутність підстав для відступу від вказаного висновку Верховного Суду України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідач проживав та зареєстрований в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Однак, більше 1 року назад відповідач в добровільному порядку виїхав із вказаного будинку та на даний час у ньому не проживає. Таким чином,\~вже\~більше 1\~року [PERSON] без поважних причин не проживає в спірному житловому приміщенні, не несе будь-яких витрат на його утримання та на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому залишаючись зареєстрованим у ньому. Своєю реєстрацією у вказаному житловому приміщенні відповідач порушує права позивача, як власника, на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, а тому позов [PERSON] є обґрунтованими та підлягає задоволенню.

Outcome: approved