Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. У вказаній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 1333960 (один мільйон триста тридцять три тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок заборгованості за договором позики від 15 травня 2020 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) грн. 00 коп. витрат на оплату судового збору. В обґрунтування позову зазначає, що 15.05.2020 року між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON] , як позичальником укладено договір позики. Відповідно до умов договору позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник прийняв від позикодавця у власність грошові кошти у сумі 1 333 960 (один мільйон триста тридцять три тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок, що на день укладення договору, відповідно до офіційного курсу Національного банку України становило 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США. Позичальник отримав від позикодавця у власність грошові кошти у сумі 1 333 960 (один мільйон триста тридцять три тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень, які зобов`язався повернути до 15.05.2021 року. Проте, до закінчення граничного строку повернення позики відповідач, всупереч умовам договору позики, не повернув суму позики, чим порушив договірне зобов`язання. Незважаючи на неодноразові вимоги позивача про повернення коштів, відповідач ухиляється від повернення боргу та добровільно відмовляється виконати своє зобов`язання за договором. Оскільки, на даний час борг відповідача залишається непогашеним, то позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав із вимогою про стягнення із відповідача заборгованості за вказаним договором позики. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю у даній справі - Винара Л.В. 10.02.2022 року на запит суду надійшла інформація з Олевської міської ради Житомирської області про зареєстроване місце проживання відповідача по справі [PERSON] 11.02.2022 року ухвалою Олевського районного суду Житомирської області відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.05.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі, при цьому [PERSON] визнає ту обставину, що отримав у [PERSON] у борг 1333960 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики, відповідно до офіційного курсу НБУ, становило 50000 доларів США та вказаний борг в обумовлені договором строки не повернув. Таким чином, [PERSON] визнає позовні вимоги та дану обставину просить врахувати при розподілі судових витрат. Відповідно до ч.5 ст.223 ЦПК України, суд може розглянути справу за відсутності позивача, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Ч.1 ст. 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним чи безоплатним договором, на підтвердження якого могла бути надана розписка. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правового застосування статті 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 року по справі № 601/1473/19. Як вбачається з матеріалів справи, 15.05.2020 року між позивачем [PERSON] (як позикодавцем) та відповідачем [PERSON] (як позичальником) укладено договір позики (далі - договір). Відповідно до п. 1 вказаного договору позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник прийняв від позикодавця у власність грошові кошти у сумі 1333960 (один мільйон триста тридцять три тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень, що на день укладення договору, відповідно до офіційного курсу Національного Банку України становить 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США. П. 2 договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики у гривнях до 15 травня 2021 року. Сума позики може бути повернена позичальником достроково. Також, відповідно до п.3 договору передачу суми позики здійснено позикодавцем позичальникові 15 травня 2020 року до підписання цього договору. Факт підписання цього договору позичальником свідчить про отримання ним суми позики у повному обсязі та про відсутність будь-яких претензій до позикодавця, які б стосувалися питання передачі грошових коштів (суми позики) (а.с. 7), проте відповідач у визначений строк борг не повернув. Позивачем доведено як обставину укладення договору позики, так і обставину отримання відповідачем коштів, надавши суду оригінал договору позики від 15.05.2020 року, який підписаний сторонами. Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі. Так, згідно із статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 753/22661/14 (провадження № 61-10263св19), від 11 червня 2020 року у справі № 753/20532/14-ц (провадження № 61-46033св18), від 17 лютого 2021 року у справі № 233/4822/18 (провадження № 61-20667св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 266/5745/18 (провадження № 61-7017св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження № 61-14705св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 570/5689/16 (провадження № 61-258св21) викладено такі правові висновки щодо застосування статті 545 ЦК України: у частині другій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Оскільки відповідач у своїй письмовій заяві визнав той факт, що він взяв у [PERSON] в борг кошти, жодних заперечень проти вимог позивача суду не надав, з огляду на подання позивачем до суду боргового документа, суд вважає встановленою обставину неповернення відповідачем 1333960, 00 грн. боргу за договором позики станом на дату ухвалення рішення у справі. При цьому, суд зазначає, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вказаний договір позики підписаний ним під примусом або того, що він дійсно не отримував вказані кошти. Суд наголошує, що подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд дійшов висновку, що договір позики який було укладено між сторонами 15.05.2020 року, відповідач в установленому порядку не оспорив з тієї підстави, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, чи даний договір укладено під впливом насильства, також відповідач по справі не надав суду належних та допустимих доказів того, що він сплачував заборгованість за даним договором, тому даний договір є дійсним і підлягає виконанню, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг в розмірі 1333960 (один мільйон триста тридцять три тисячі дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 11350, 00 гривень судового збору за звернення до суду з даним позовом. Оскільки відповідачем позовні вимоги визнані до початку розгляду справи по суті, з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків сплаченого судового збору, що становить 5675, 00 грн. Крім цього, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору в сумі 5675, 00 грн. підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 526, 530, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 280 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд -

Outcome: approved