Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08.06.2017р. надійшла позовна [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» ДМР, [PERSON] (третя особа - [PERSON] ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (а.с. № 3-6 т. № 1). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2017р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 08.10.2016р. внаслідок ДТП через зливу та залиту водою проїзну частину автомобіль «Деу Ланос», який належить на праві власності [PERSON] , наїхав колесом на люк, під час чого кришка люка обернулась та вдарила у дно цього автомобіля. Внаслідок цього удару автомобіль [PERSON] перевернувся на дах, зачепивши при перевороті автомобіль «Шевроле Лачетті», який рухався у цей час у зустрічному напрямку, за кермом якого знаходився позивач. Оскільки позивач є власником автомобіля «Шевроле Лачетті», то просив стягнути з відповідачів на свою користь матеріальну та моральну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою. На підставі норм ст.ст. 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідачів КП «Дніпроводоканал» ДМР та [PERSON] солідарно в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - 18 179 грн. 38коп., а в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - 5 000 грн. Ухвалою суду від 29.01.2018р. провадження по цивільній справі № 201/8101/17 (провадження № 2/201/427/2018) за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, [PERSON] (третя особа - [PERSON] ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП було зупинено до набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/10061/17 (провадження № 2/201/493/2018) за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою (а.с. № 108 т.№1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.02.2021р. провадження по цивільній справі № 201/8101/17 (провадження № 2/201/75/2021) було поновлено (№ 132 т. № 1). 26.02.2021р. від позивача надійшло клопотання про заміну двох відповідачів у справі - з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» ДМР та [PERSON] на одного відповідача - Комунальне підприємство «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР (а.с. № 133 т. № 1). Ухвалою суду від 06.04.2021р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було замінено двох відповідачів по справі Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» ДМР та [PERSON] на одного - відповідача Комунальне підприємство «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР (а.с. № 162 т. № 1). В порядку ст. 178 ЦПК України 02.06.2021р. від залученого до розгляду справи нового відповідача - Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР в особі начальника Должикова А.В. (а.с. № 176-178 т. № 1) надійшов відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, начальник КП «УРЕА» ДМР по тексту відзиву на позов від 21.06.2021р. зауважував на тому, що КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР не є належним відповідачем у справі, оскільки винною у дорожньо-транспортною пригодою особою визнано працівника саме КП «Дніпроводоканал» ДМР - [PERSON] , а також з огляду на те, що кришка люку оглядового колодязя не є елементом автомобільної дороги у відповідності до п.3 ДСТУ Б В.2.5.-26:2005 (ГОСТ 3634-99) (а.с. № 176-177). В порядку ст. 179 ЦПК України від позивача у справі 17.06.2021р. надійшла відповідь на відзив, по тексту якої позивач звертав увагу суду на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.11.2020р. при розгляді апеляційної скарги КП «Дніпроводоканал» ДМР на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2020р. по цивільній справі № 201/10061/17 було встановлено, що балансоутримувачем дороги, на якій сталася ДТП, є КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР, яке зобов`язано здійснювати постійний контроль за станом усіх елементів доріг та розташованих на ній каналізаційних споруджень. Згідно Акту обстеження ділянки вулично-шляхової мережі від 08.10.2016р. було зафіксовано, що перед каналізаційним люком були відсутні попереджувальні знаки та був ненадійно закритий колодязь на проїзній частині, внаслідок чого і сталася ДТП, в результаті якої були пошкоджені 2 автомобіля (а.с. № 205-209 т. № 1). Від двох представників відповідача - [PERSON] та [PERSON] 01.10.2021р. та 14.06.2022р. (відповідно) надійшли письмові пояснення по справі (а.с. № 255 т. № 1, а.с. № 118-124 т. № 2). Окрім заперечень, які були раніше висловлені керівником комунального підприємства, зверталася увага суду, зазначалося про те, що у цій справі немає підстав для застосування наслідків передбачених ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення суми матеріального збитку з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, оскільки таких обов`язок виникає у боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. Втім, оскільки зобов`язання по відшкодуванню шкоди, яка завдана позивачу пошкодженням автомобіля, якщо і виникне у відповідача, то лише після ухвалення рішення суду. Також зазначалося про те, що постанову Дніпровського апеляційного суду від 17.11.2020р. по цивільній справі № 201/10061/17 за позовом [PERSON] не можна використовувати у справі за позовом [PERSON] , оскільки КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР не було залучено у тій справі ні в якості співвідповідача, ні в якості третьої особи та не мало можливості навести суду свою позицію. 04.10.2021р. позивачем подано уточнений позов, де [PERSON] з КП «УРЕА» ДМР, окрім сум в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (18 179 грн. 38коп. та 5 000 грн. (відповідно)), просив стягнути в рахунок компенсації інфляційних втрат - 9 779 грн. 63коп. та 3 % річних - 3 265 грн. 21коп. (а.с. №3-4 т. № 2). В судовому засіданні 14.06.2022р. позивач позовні вимоги з урахуванням їх збільшення в редакції позову від 04.10.2021р. підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. В судовому засіданні 14.06.2022р. представник відповідача - адвокат Онасенко О.М. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, які викладені по тексту письмових пояснень. Третя особа у справі - [PERSON] в судовому засіданні 14.06.2022р. зазначив, що вважає позовні вимоги обґрунтованими, розповів обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08.10.2016р. за участі його та позивача автомобілів. При розгляді справи в судовому засіданні 14.06.2022р. здійснювалася повна фіксація судового процесу технічними засобами у відповідності до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши 14.06.2022р. позивача та представника відповідача, третю особу, оглянувши матеріалі цивільної справи № № 201/10061/17 (провадження № 2/201/493/2018), всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). З урахуванням п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., ця справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що третя особа на боці позивача [PERSON] - [PERSON] 08.10.2016р., керуючи належним йому на праві власності автомобілем «Деу Ланос», державний номер [NUMBER] , рухався вгору по вул. Селянський узвіз зі сторони вул. Мандриківська в сторону вул. Сімферопольська у м. Дніпрі та в районі будинку № 19 «А» по вул. Сімферопольській у м. Дніпрі, через зливу та залиту водою проїзну частину наїхав колесом на люк, під час чого кришка люка обернулась та вдарила у дно автомобіля «Деу Ланос» . Внаслідок цього удару автомобіль [PERSON] перевернувся на дах, зачепивши при перевороті автомобіль «Шевроле Лачетті», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався у цей час у зустрічному напрямку, що підтверджується рапортами, схемою місця ДТП, протоколом про адміністративне правопорушення (а.с. № 10-11,13,14 цивільної справи № 201/10061/17). В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди обидва автомобілі отримали значні механічні пошкодження. Інспектором роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в м. Дніпропетровську лейтенантом поліції Швед Д.П. у присутності двох свідків, складено Акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі від 08.10.2016р., яким зафіксовано, що по [ADDRESS] був ненадійно закритий колодязь на проїзній частині (а.с. № 12). Як вбачається зі схеми місця ДТП і фото з місця ДТП, що додаються до Акту обстеження, перед каналізаційним люком були відсутні попереджувальні знаки. В додатках до Акту також зафіксований перелік пошкоджень автомобіля (а.с. № 10 - 11 цивільної справи № 201/10061/17). Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13.02.2017р. [PERSON] , працюючого в КП «Дніпроводоканал» ДМР визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 140 КУпАП (а.с. № 10, 14 т. № 1). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.03.2017р., постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13.02.2017р., якою [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 140 КУпАП, та відповідно до ст. 38 КУпАП не накладено адміністративне стягнення у зв`язку зі спливом трьохмісячного строку, залишена без змін (а.с. № 11-13 т. № 1). Отже, з вищенаведеного вбачається, що [PERSON] визнано винним у тому, що 08.10.2016р. за адресою: [ADDRESS] , будучи відповідальною особою, не вжив своєчасних заходів по заміні кришки каналізаційного люку, що призвело до створення ДТП з механічним пошкодженням транспортних засобів, чим порушив п.1.5. Правил дорожнього руху. Автомобіль «Шевроле Лачетті», державний номер [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] (а.с. № 9 т. № 1). В результаті дорожньо-транспортної пригоди 08.10.2016р. автомобілю позивача були нанесені пошкодження. Вартість матеріального збитку складає 18 179грн. 38коп., що підтверджується Звітом № 27-02-17Р про оцінку вартості матеріального збитку (а.с. № 16- 21 т. № 1). В первісній редакції позовних вимог від 08.06.2017р. [PERSON] солідарними відповідачами у справі зазначив КП «Дніпроводоканал» ДМР та [PERSON] (а.с. № 3-6 т. № 1), оскільки саме [PERSON] , який був працівником КП «Дніпроводоканал» ДМР, визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 140 КУпАП (як відповідальна особа, [PERSON] , не вжив своєчасних заходів по заміні кришки каналізаційного люку, що призвело до створення дорожньо-транспортної пригоди з механічним пошкодженням транспортних засобів, чим порушив п. 1.5. Правил дорожнього руху). Як зазначалося вище, провадження по цивільній справі № 201/8102/17 було зупинено до набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/10061/17 за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» ДМР про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою (а.с. № 108 т.№1). По цивільній справі 201/10061/17 за позовом [PERSON] 19.02.2020р. було ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про часткове задоволення позовних вимог. Позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди були задоволені повністю та з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь [PERSON] було стягнуто 53 556грн.95коп., вимоги про відшкодування моральної шкоди були задоволені частково, а саме у розмірі 2 000грн. (а.с. № 240-246 т. № 1). Втім, постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.11.2020р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2020р. по цивільній справі № 201/10061/17 було скасовано та в задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. № 144-146 т. № 1). Причиною скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2020р. по цивільній справі № 201/10061/17, було те, що «суд першої інстанції не звернув увагу на те, що балансоутримувачем дороги, на якій сталася ДТП за участі автомобіля позивача, є - КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, яке повинно здійснювати постійний контроль за станом усіх елементів дороги та розташованих на ній каналізаційних споруджень» . Після відновлення провадження по цивільній справі № 201/8102/17 за позовом [PERSON] , що наразі розглядається судом, позивач подав заяву про заміну двох відповідачів у справі з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» ДМР та [PERSON] на одного відповідача Комунальне підприємство «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР (а.с. № 133 т. № 1). Як зазначалося вище, ухвалою суду від 06.04.2021р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було замінено двох відповідачів по справі Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» ДМР та [PERSON] на одного відповідача- Комунальне підприємство «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР (а.с. № 162 т. № 1). Після цього позивачем 04.10.2021р. було подану уточнену позовну заяву, в якій також вже відповідачем було зазначено КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР та додатково заявлено позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних (а.с. № 3-5т.№2). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України). Суд зазначає, що докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності. З урахуванням зазначених положень ст. 89 ЦПК України, суд відхиляє заперечення представника відповідача стосовно того, що суд при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] не може приймати до уваги висновки апеляційної інстанції, які були зроблені при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] , оскільки, розглядаючи позовні вимоги [PERSON] суд на загальних засадах доказування (без застосування правил ч. 4 ст. 82 ЦПК України) дійшов висновку про наявність вини у дорожньо-транспортній пригоді саме працівників КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР, які не вжили своєчасних заходів по заміні кришки каналізаційного люку, не виставили попереджувальних знаків перед каналізаційним люком. Так само, підставою для висновку про належного відповідача у справі, що розглядається судом, є ті обставини, що КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР є балансоутримувачем дороги, де сталася 08.10.2016р. ДТП. Суд критично ставиться до позиції представників відповідача, які висловлювалися ними, як по тексту відзивів на позов (а.с. № 176-177 т. № 1, а.с. № 24-26 т. № 2), так і по тексту письмових пояснень від 22.03.2022р. (а.с. № 84-85 т. № 2) та 14.06.2022р. (а.с. № 118-124 т. № 2), а також в судовому засіданні 14.06.2022р. стосовно того, що КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР не є належним відповідачем у справі, оскільки винною у дорожньо-транспортною пригодою особою визнано працівника КП «Дніпроводоканал» ДМР [PERSON] , а також з огляду на те, що кришка люку оглядового колодязя не є елементом автомобільної дороги у відповідності до п.3 ДСТУ Б В.2.5.-26:2005 (ГОСТ 3634-99). Так, у відповідності до положень Статуту КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР предметом господарської діяльності Підприємства є, окрім іншого, експлуатація, ремонт та реконструкція автошляхів міста Дніпропетровська (ст. 2.2.1 Статуту) (а.с. № 132-133 т. № 2). Предметом господарської діяльності Підприємства КП «Дніпроводоканал» ДМР у відповідності до положень Статуту (ст.2.2.5), окрім іншого, є роботи з улаштування зовнішніх інженерних мереж та устаткувань (водопровід, каналізація, газопостачання, теплопостачання, електропостачання) та роботи по будівництву нових та реконструкції існуючих доріг та благоустрою (а.с. № 178-189 т. № 1). Дійсно, згідно з п. 3 ДСТУ Б В.2.5.-26:2005 (ГОСТ 3634-99) «Люки оглядових колодязів і дощоприймачі зливостічних колодязів. Технічні умови.» люк оглядового колодязя це верхня частина перекриття оглядового колодязя, яка встановлюється на опорну частину камери або шахти і складається з корпусу та кришки. Таким чином, кришка люку оглядового колодязя є складовою частиною оглядового колодязя та не може бути елементом автомобільної дороги. Втім, частиною 1 ст. 24 Закону України «Про дорожній рух» № 3353- ХII (остаточна редакція Закону станом на 01.01.2022р.) передбачено, що власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні. Автомобільні дороги, вулиці і дороги населених пунктів та залізничні переїзди повинні на період їх експлуатації підтримуватися у справному стані і забезпечувати безпеку руху транспортних засобів та пішоходів. Відповідно до п. 2 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони (затверджені постановою КМУ від 30.03.1994р.), ремонт і утримання дорожніх об`єктів (крім залізничних переїздів, що перебувають у загальнодержавній власності, здійснюється дорожньо-експлуатаційними організаціями, які належать до сфери Управління «Укравтодору», а тих, що перебувають у комунальній власності, - відповідними комунальними дорожньо-експлуатаційними організаціями. Обов`язок постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об`єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі покладено на власників дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації. Цей обов`язок встановлено п. 11 розділу 2 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони. Приймаючи до уваги, що проїзна частина по вул. Селянський узвіз є складовою частиною вулично-дорожньої мережі м. Дніпра та є комунальної власністю, отже саме на Комунальне підприємство міської ради, яке є балансоутримувачем дороги, на якій 08.10.2016р. сталася ДТП, а це - «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР, покладено обов`язок відшкодувати в установленому законом порядку [PERSON] збитки, оскільки ДТП сталася внаслідок незадовільного утримання дороги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 14.06.2022р. не заперечував того факту, що власником дороги, на якій 08.10.2016р. сталася дорожньо-транспортна пригода, є Дніпровська міська рада, а КП «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» ДМР - балансоутримувачем. Доводи представників відповідача стосовно того, що зливний люк не відноситься до дорожнього покриття, отже саме КП "Дніпроводоканал" ДМР повинно нести відповідальність по даній справі, суд відхиляє, оскільки частиною 1 статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги» № 2862- IV (зі змінами, внесеними Законом України від 29.05.2014р.) визначено, що складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Крім того, п.1. ч.1 ст. 19 Закону України «Про автомобільні дороги» встановлено, що основними обов`язками органів місцевого самоврядування у частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27.03.1992р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Отже, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018р. у справі № 569/14230/15-ц (провадження № 61-7934св18)). Відповідачем у справі будь-яких доказів на спростування своєї вини та відсутності обов`язку відшкодування заподіяної власнику автомобіля шкоди не надано. Той факт, що до адміністративної відповідальності (за наслідками ДТП 08.10.2016р.) притягнуто працівника КП «Дніпроводоканал» ДМР [PERSON] , для правильного вирішення спору немає, оскільки факт притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 140 КУпАП (порушення п. 1.5. Правил дорожнього руху), не свідчить про відсутність обов`язку відшкодувати власнику пошкодженого автомобіля матеріальні збитки та моральну шкоду саме з боку балансоутримувача дороги, на якій 08.10.2016р. сталася дорожньо-транспортна пригода. Висновок щодо визначення балансоутримувача дороги у справах про ДТП у зв`язку з несправністю саме каналізаційних люків викладено у постанові Верховного Суду від 30.10.2019р. у справі № 639/2132/18 (провадження № 61-14133св19). Стосовно позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд зазначає. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушенням її прав, в тому числі така шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи те, що сама дорожня-транспортна пригода призвела до переживань позивача, стресу від події, майно позивача було пошкоджено внаслідок ДТП, від чого він переніс певні душевні страждання, викликані дискомфортом у вигляді неможливості тривалий час користуватися автомобілем (як зазначив в судовому засіданні 14.06.2022р. позивач, він півроку не міг користуватися автомобілем), витрачати кошти і час на ремонт, з урахуванням принципів розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2 000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди . На думку суду, саме ця сума відповідає ступеню та характеру моральних страждань позивача. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення моральної шкоди позивача і не повинен призводити до його збагачення. Сума моральної шкоди, на відшкодуванні якої наполягає позивач, яка дорівнює 5 000грн., є завищеною. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Суд погоджується з позицією представників відповідача, що для застосування наслідків передбачених ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підстав немає, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язання по сплаті суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних виникає у боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. Оскільки зобов`язання по відшкодуванню шкоди, яка завдана позивачу пошкодженням автомобіля, виникає для відповідача лише після ухвалення рішення суду, то для застосування наслідків передбачених ст. 625 ЦК України, відсутні підстави. Втім, суд вважає необхідним з інших правових підстав проіндексувати суму матеріального збитку, який завдано позивачу пошкодженням його автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася 08.10.2016р., оскільки з 08.10.2016р. до дня ухвалення судом рішення і цій справі минуло більше, ніж 5,5 років. Варто зазначити, що інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. В даному випадку, суд вважає необхідним провести індексацію суму матеріального збитку, який завдано позивачу пошкодженням його автомобіля внаслідок ДТП (18 179 грн. 38коп.), не у зв`язку із застосуванням на вимогу позивача норм ст. 625 ЦК України, а у зв`язку з положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», оскільки іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Позивач в уточненому позові від 04.10.2021р. просив стягнути з відповідача в рахунок компенсації понесених інфляційних втрат суму - 9 779 грн. 63коп., яка ним розрахована на суму матеріальних збитків у розмірі 18 179 грн. 38коп., за період з березня 2017р. (з місяця наступного за місяцем виготовлення Звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 27-02-17Р, який виготовлено 27.02.2017р.) та по серпень 2021р. Розрахунок судом перевірено, суд з ним погоджується (а.с. № 6-11 т.№2). При розгляді справи в судовому засіданні 14.06.2022р. позивач не просив перерахувати суму інфляційних втрат на дату ухвалення рішення суду, тому суд стягує суму по граничний місяць 2021р. (серпень 2021р.), на якому наполягав позивач при уточнені позовних вимог 04.10.2021р. Вищезазначені цифри матеріального збитку, який завдано позивачу пошкодженням його автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася 08.10.2016р., а саме - 18 179 грн. 38коп. та суми понесених інфляційних втрат за період з березня 2017р. по серпень 2021р. - 9 779 грн. 63коп., дають можливість зробити висновок, що знецінення грошей (зниження їхньої купівельної спроможності) для позивача за цей період становить майже 50 % від суми самого матеріального збитку і рішенням суду слід індексувати це знецінення (зниження купівельної спроможності) у відповідності Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» . Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Так, повному задоволенню підлягають позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди (18 179 грн. 38коп.), частковому - позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди (2 000 грн.). Також рішенням суду слід стягнути інфляційні втрати (9 779 грн. 63коп.) за Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». В задоволенні же позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за статтею 625 ЦК України слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, судові витрати по справі слід розподілити наступним чином. Так, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним при подачі основного та уточненого позовів судові витрати - у загальному розмірі 2 576 грн. 72коп. (1 000грн. + 640 грн.+ 256 грн. + 680грн. 72 коп. = 2 576 грн. 72коп.), виходячи з такого розрахунку. 1 000 грн. - це витрати по оплаті виготовлення Звіту № 27-02-17Р про оцінку вартості матеріального збитку (а.с. № 15 т. № 1), 640 грн. - судовий збір за позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, які задоволені повністю (а.с. № 2 т. № 1), 256 грн. - судовий збір за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди (пропорційно задоволеній частині позовних вимог (2 000грн. х 640грн. : 5 000грн. = 256 грн.)), 680 грн. 72коп. - судовий збір за позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних (пропорційно задоволеній частині позовних вимог (9 779 грн. 63коп. + 3 265 грн. 21коп. = 13 044грн. 84коп. (загальна сума цієї частини позовних вимог), (9 779 грн. 63 коп. х 908грн. : 13 044грн. 84коп. = 680 грн. 72коп.) (а.с. № 5 т. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial