Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із позовом до Білецької сільської ради, у якому просять визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог вказують, що вони, [PERSON] та [PERSON] , звернулися до Тернопільської районної державної нотаріальної контори із документами для видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, а саме на частку житлового будинку [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька [PERSON] залишилося спадкове майно - будинок [ADDRESS] , який належав колгоспному двору, членом якого був спадкодавець. Членами колгоспного двору були [PERSON] - власник ј частки, [PERSON] - власник ј частки, [PERSON] - власник ј частки, [PERSON] - власник ј частки. Зазначають, що 09.11.2021 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В. Ю. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. З огляду на наведене, позивачі вважають, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивача [PERSON] - адвокат Сампара Н. М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, а також просили суд визнати за позивачами [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/12 частки житлового будинку [ADDRESS] кожному в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , яку батько успадкував після смерті дружини (матері позивачів). Представник відповідача Білецької сільської ради у судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без присутності представника Білецької сільської ради, щодо задоволення позовних вимог не заперечують. Суд, розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] та [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого повторно 10 червня 2021 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), та свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого [INFO] у с. Плотича Чистилівської ради Тернопільського району Тернопільської області. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 27 квітня 2021 року Виконавчим комітетом Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області України, про що зроблено відповідний актовий запис за № 53. На день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , по [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - онук, що стверджується довідкою №669 Білецької сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області від 27 квітня 2021 року. Згідно довідки № 901, виданої 14.06.2021 Білецькою сільською радою, станом на 15.04.1991 року за адресою: [ADDRESS] , членами колгоспного двору були: [PERSON] - голова двору, помер [INFO] ; [PERSON] - дружина, померла [INFO] ; [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - син. Тип двору «колгоспний». На день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивачі [PERSON] , [PERSON] та її чоловік [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані та проживали разом із померлою за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою №990 Білецької сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області від 29 червня 2021 року. Відповідно до довідки № 788, виданої 05.05.2021 Білецькою сільською радою, двір по [ADDRESS] у якому проживала [PERSON] , яка померла [INFO] , відносився до колгоспного двору і станом на 01.07.1990 року у будинку були зареєстровані і проживали: [PERSON] , [INFO] , - власник ј частки; [PERSON] , [INFO] - чоловік - власник ј частки; [PERSON] , [INFO] - син - власник ј частки; [PERSON] , [INFO] - син - власник ј частки. Земельна ділянка для будівництва та обслуговування судинку по [ADDRESS] - не приватизована. З інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна №653, виданої 31.05.2021 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації вбачається, що за матеріалами бюро станом на 01.01.2013 р. житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Тернопільською районною радою 21.03.1988 р. та записано в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 373. Державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] за [PERSON] в бюро не проведена. Як убачається із наданих на запит суду матеріалів спадкової справи №237/2021, заведеної Тернопільською районною державною нотаріальною конторою після померлого [INFO] [PERSON] , 09 листопада 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] подали у нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини за законом після померлого батька [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 листопада 2021 року за №2513/02-31 відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] , зокрема на частку житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи «колгоспний двір». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади публічних актів, що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 р. Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства (сім`ї). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору, що знаходиться по [ADDRESS] були: голова двору - [PERSON] , який помер [INFO] , члени двору: [PERSON] - дружина, померла [INFO] , [PERSON] - син, [PERSON] - син. Таким чином, кожному члену даного колгоспного двору належить по 1/4 частині житлового будинку. Відповідно до ст. 1216-1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У ст.1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Крім цього, [INFO] померла [PERSON] , яка за життя не склала заповітного розпорядження, а тому у даному випадку має місце спадкування за законом. Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадщину в саме належну їй 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] прийняли чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] та син - [PERSON] , як такі, що на момент смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали разом із нею за адресою [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] успадкували по 1/12 частині житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . За життя померлий [PERSON] не склав заповітного розпорядження, а тому в даному випадку має місце спадкування за законом. Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки є його синами. Інші спадкоємці у нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] не зверталися. Відтак, позивачі [PERSON] та [PERSON] набули право на спадкування належної [PERSON] як члену колгоспного двору 1/4 частини житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , зокрема кожен набув права на 1/8 частину вказаного житлового будинку (1/4 частка : 2 спадкоємці). Також померлому [INFO] [PERSON] належала 1/12 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після дружини [PERSON] , яку позивачі вправі успадкувати у рівних частках. Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачами права власності, зокрема за кожним на 1/6 частину житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved