Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Полтавської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав, в якому просив скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №10792598, внесений 04.02.2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстратором Полтавська філія Державного підприємства «Інформаційний центр». В обґрунтування вимог позивач вказав, що 04.02.2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстратором Полтавська філія Державного підприємства «Інформаційний центр» внесено обтяження про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №10792598. Зазначений арешт було накладено старшим слідчим СУ УМВС України в Полтавській області Квітою В.М. постановою від 01.11.2011 року, яка відсутня у позивача та в матеріалах кримінальної справи №554/2850/16-к. При цьому, ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави від 30.05.2016 року позивача було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст.296 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а провадження у справі закрито. Тобто, арешт на майно було накладено слідчим під час досудового розслідування на підставі КПК України 1960 року, при цьому згідно з вищевказаним пунктом 9 питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності КПК 2012 року не вирішувалося. На підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.09.2014 року [PERSON] успадкував 9/16 частин домоволодіння з відповідною частиною господарських будівель та споруд, при реєстрації на які автоматично виникне обтяження прав у вигляді арешту, що призводить до порушення його спадкових прав. Отже, наявність в Реєстрі запису про арешт нерухомого майна є перешкодою для здійснення його прав власника нерухомого майна до того часу, поки таке обтяження не буде зняте, що і пов`язано з порушенням його цивільних прав. Ухвалою суду від 05.11.2021 року відмовлено у відкритті провадження даної справи. Постановою Полтавського апеляційного суду від 01.03.2022 року ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 05.11.2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Октябрського районного суду м.Полтави. Ухвалою суду від 18.03.2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні вимог до нього. Зазначив, що ДП «НАІС» є неналежним відповідачем у даній справі (а.с.87-97). Ухвалою суду від 06.05.2022 року клопотання представника позивача [PERSON] про заміну неналежного відповідача задоволено. Замінено відповідача по справі Полтавську філію державного підприємства «Національні інформаційні системи» на належного відповідача Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Представник позивача Солод І.С. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив, відзив до суду не надав. Відповідно до ст.211 ЦПК України\~суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Згідно зі\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. Згідно вимог\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленого законом. Статтею 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 04.02.2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстратором Полтавська філія Державного підприємства «Інформаційний центр» внесено обтяження про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №10792598 (а.с.10). Зазначений арешт було накладено постановою від 01.11.2011 року старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Квіта В.М. в кримінальній справі №554/2850/16-к. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 30.05.2016 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст.296 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, провадження у справі закрито (а.с.7-9). Згідно позову, на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.09.2014 року [PERSON] успадкував 9/16 частин домоволодіння з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що арешт на майно не було знято при вирішенні кримінальної справи, наявність в Реєстрі запису про арешт нерухомого майна є перешкодою для здійснення його прав власника нерухомого майна. Суд вважає слушними доводи позивача, які не спростовані відповідачем, виходячи з наступного. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174\~КПК України 2012 року). Отже, на даний час порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено ст. 174\~КПК України 2012 року. Проте, арешт, який просить зняти позивач, було накладено органом досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ "Перехідні положення"\~КПК України 2012\~року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. Отже, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19\~ЦПК України можуть\~бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 та від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи те, що арешт, накладний на нерухоме майно порушує право позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатись належним йому майном, підстав для продовження арешту суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. На підставі викладеного та

Outcome: approved