Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . На обґрунтування вимог в заяві позивач зазначив, що 22.11.2001 року ним був придбаний у [PERSON] вказаний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в простій письмовій формі та зареєстрованому на товарній біржі «РіКо-Альянс». Умови договору були виконані сторонами. Позивач зверталась до суду з позовом про визнання вказаного договору дійсним, але провадження у праві було закрите у зв`язку з тим, що продавець [PERSON] померла [INFO] до пред`явлення позову. Оскільки позивач постійно й безперервно проживає у вказаному будинку, фактично придбавши його на підставі договору купівлі-продажу у колишнього власника, складеному в простій письмовій формі і позивач не міг знати, що в подальшому буде прийнятий новий ЦК України, ст. 657 якого, передбачала обов`язкову нотаріальну форму такого договору, тому позивач просив задовольнити позов та визнати за ним право власності на вказаний будинок в порядку набувальної давності. Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позов надійшов до суду 18.01.2022 року. Ухвалою від 21.02.2022 року відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в тексті позову заявив про розгляд справи за його відсутності. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. З огляду на те, що сторони заявили про розгляд справи за їх відсутності, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи (копію договору купівлі-продажу №1-217 від 22.11.2001 року; копію реєстраційного посвідчення №222 від 04.12.2001 року; копію ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 29.11.2021 року №468/473/21-ц; висновок про оцінку майна від 13.01.2022 року; копію технічного паспорта від 15.07.1999 року; Інформаційну довідку про відсутність спадкової справи після [PERSON] ), суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 22.11.2001 року [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Договір був укладений на універсальній торговій біржі « РіКо-Альянс ». 04.12.2001 року Баштанським РБТІ вказаний житловий будинок на праві приватної власності був зареєстрований за позивачем. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння. Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, договір), а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Таким чином, визначені ст. 344 ЦК України правила набувальної давності та відповідні роз`яснення судової практики для визнання права власності за набувальною давністю потребують одночасної наявності з одного боку добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого - відсутності у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17 правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 28.04.2020 року №552/1354/18 позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що позивач отримав спірний будинок саме з волі попереднього власника [PERSON] на підставі укладеного з нею договору 22.11.2001 року. Також позиція позивача щодо того, що лише після цього ЦК України, який набув чинності 01.01.2004 року передбачив обов`язкову нотаріальну форму такого роду договорів, спростовується положеннями чинної на час укладеного вказаного вище договору ст. 227 ЦК УРСР, відповідно до якої договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Комплекс вказаних обставин виключає відповідно до процитованих вище положень закону та висновків Верховного Суду можливість визнання за позивачем права власності за набувальною давністю. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed