Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила, що 29.09.1988 року між нею та колгоспом ім.Куйбишева, в особі голови Муравицького Степана Васильовича , був укладений типовий договір купівлі-продажу житлового будинку присадибного типу з надвірними прибудовами [ADDRESS] . Згідно умов даного договору вона придбала будинок у колгоспа ім.Куйбишева за 9 269,90 рублів за балансовою вартістю. Згідно зобов`язання від 29.09.1988 року погодженого з головою колгоспу ім.Куйбишева Муравицьким С.В., вона почала сплачувати його вартість з 01.10.1988 року і повинна була закінчити 01.10.1995 року. На підтвердження укладеного договору та у відповідності до Довідки виданої колгоспом ім.Куйбишева № 14 від 06.02.1992 року заплатила в касу колгоспу 5 144,05 рублів та 4 125,85 рублів, тобто здійснила виплату шляхом утримання коштів з заробітної плати, таким чином повністю сплатила вартість будинку, сплативши кошти достроково. Згідно Довідки виданої Каленським старостинським округом виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області за вих. № 16 від 19.01.2022 року їй належить житловий будинок з усіма надвірними спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Також, у відповідності до Довідки виданої Каленським старостинським округом виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області за вих. № 15 від 19.01.2022 року, вона, [PERSON] , зареєстрована та постійно проживає за вище вказаною адресою, особовий рахунок № [NUMBER] згідно запису в по господарській книзі № 1 за 2016-2022 роки. До того ж, відповідно запису в паспорті громадянина України на сторінці 11, зареєстрована у вказаному будинку з 20.11.1990 року та у відповідності до вище вказаної Довідки за вих. № 15 від 19.01.2022 року разом з нею зареєстровані та проживають її дві дочки та 5 онуків. Згідно Довідки за вих. № 357 від 10.12.2022 року державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами не проводилась. Оскільки правовідносини виникли в 1988 році, тобто під час дії ЦК України в редакції 1963 року, то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, при розгляді даної справи повинні бути застосовані норми ЦК України в редакції 1963 року. Положеннями ст. 42 ЦК України 1963 року, який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). Відповідно до ст. 153 ЦК України 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ст. 47 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Як вбачається, сторони дійшли згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу й виконали умови договору, а саме: вона сплатила грошові кошти за придбання спірного будинку, а колгосп імені Куйбишева отримав кошти та передав у власність зазначене нерухоме майно. З огляду на викладене, оскільки угода купівлі - продажу житлового будинку від 29.09.1988 року у передбаченому законом порядку з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася не дійсною, на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК України 1963 року і ст.49 Закону України «Про власність» вона набула право власності на спірний житловий будинок і правомірно ним володіє. Виходячи з викладеного, вважає можливим визнати дійсним укладений 29.09.1988 року договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на вищевказаний будинок. Право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Згідно пункту 36 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року за №868 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі документів, що посвідчують виникнення чи перехід речових прав на конкретний об`єкт нерухомості, одним із яких є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а згідно п.п.37, 53 даного Порядку державна реєстрація права власності на нерухоме майно за новим право набувачем проводиться за наявності документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна попереднього власника такого об`єкта. Однак відсутній документ, який би посвічував право власності на дані будівлі (свідоцтво на право власності). В попереднього власника спірного майна відсутній правовстановлюючий документ та державна реєстрація на нього, оскільки згідно раніше діючого законодавства майно колгоспу перебувало на обліку у сільської ради, про що було видано майнові сертифікати. Так як колгосп перестав існувати, іншим шляхом як звернутися до суду до міської ради визнати право власності на майно не можливо. Як вже зазначалося, на момент укладання попереднього договору купівлі продажу нами було досягнуто усіх істотних умов, які й були фактично виконанні, про що свідчать умови договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Одним із способів захисту права власності є визнання його в судовому порядку. Зокрема, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку присадибного типу з надвірними забудовами укладеного 29.09.1988 року між [PERSON] та колгоспом ім.Куйбишева на житловий будинок [ADDRESS] . Одночасно просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами - літера «А», прибудову - літера «а», сарай -літня кухня - літера «Б», сарай - літера «В», сарай - літера «Г», альтанка - літера «Д», туалет - «Т», колодязь - «К», огорожа - «№1-2», 1958 року забудови по [ADDRESS] . Сторони письмово повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутності. У зв`язку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що 29.09.1988 року між колгоспом ім.Куйбишева в особі голови Муравицького Степана Васильовича , та [PERSON] укладено типовий договір купівлі - продажу житлового будинку садибного типу з надвірними будівлями. Разом з тим інформація щодо адреси розташування будинку, його технічних характеристик, відсутня. Зазначено лише про балансову вартість , яка становить 9269, 90 рублів. Довідка від 6.02.1992 року видана колгоспом ім.Куйбишева містить інформацію про те, що житловий будинок оплачений [PERSON] в касу по квитанції №25 від 20.01.1992 року в сумі 5144, 05 гривень. Залишок суми 4125, 85 рублів сплачена шляхом утримання з заробітної плати, починаючи з 1.10.1988 року по 1 січня 1992 року. Акт-прийому передачі майна у матеріалах справи відсутній. Правовідносини щодо укладання договору виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому для їх врегулювання застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК УРСР). На момент укладання вищевказаного договору діяла Інструкція «Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998року, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року за №399/2839, згідно якої державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягали об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України, державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювали державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації; державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації була обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 (із змінами і доповненнями) за №1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. В подальшому повноваження щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно були також закріплені за бюро технічної інвентаризації, реєстраторами бюро технічної інвентаризації на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (із змінами і доповненнями), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за №157/6445, який втратив чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 № 1844/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 №2102/22414 «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна». Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 (із змінами і доповненнями) за №1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Жодних дій щодо реєстрації права власності придбаного нерухомого майна з часу укладення договору купівлі-продажу позивачем не вчинялось. Позивач зазначає, що з 20.11.1990 року зареєстрована у будинку, відкрито володіє ним разом із членами родини. Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача зазначає, що сторони договору купівлі - продажу дійшли згоди по всіх істотних умовах , виконали його, а саме позивач сплатила грошові кошти за придбання спірного будинку, а колгосп імені Куйбишева отримав кошти та передав у власність зазначене нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Таким чином, за умов виконання однією із сторін повністю або частково угоди, що потребує нотаріального посвідчення, ухилення другої сторони від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В той же час, відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, достатніх, допустимих і достовірних доказів, а не припущень. У розумінні ст.76-80 ЦПК України позивачем не надано доказів, яке конкретне майно придбано згідно типового договору договору купівлі-продажу від 29.09.1988 року. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 року у справі №916/1608/18 дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності. Як свідчать матеріали справи, майно, на яке просить визнати право власності позивач, не зареєстроване за зазначеним у справі відповідачем. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. З урахуванням наведено підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed