Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

27 травня 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс», визначивши третьою особою Державного реєстратора КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М., із вимогою про витребування майна з чужого володіння (а. с. 1-5). В обґрунтування заяви зазначено, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу серії ВКК № 578496 від 14 травня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 399. 09 серпня 2019 року державним реєстратором КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М. до реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 32832538, відповідно до якого власником вказаного нерухомого майна є ТОВ «ФК «Вектор Плюс». 15 серпня 2019 року державним реєстратором КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48254470 від 15 серпня 2019 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Зазначає, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» заволоділо її нерухомим майном незаконно з наступних підстав. В квітні 2017 року їй стало відомо про те, що 14 травня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та невідомою особою від її імені було укладено кредитний договір № 0301/0508/71-073 від 14 травня 2008 року, згідно з яким вона, начебто, отримала кредит у сумі 72500 доларів США для придбання нерухомості. Стверджує, що в травні 2008 року жодних кредитних чи іпотечних договорів та договорів банківського рахунку з ПАТ «Сведбанк» вона не укладала та не підписувала, грошові кошти не отримувала, оскільки не знаходилася на території України, а перебувала в США. Вказує на те, що підпис, який міститься на кредитному договорі та на договорі іпотеки, зроблений не її рукою, про що свідчить висновок експерта № 2478-17 від 12 жовтня 2017 року у цивільній справі № 204/8683/13-ц. Вважає, що оскільки рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року у справі № 204/8683/13-ц, яке набрало законної сили, встановлено те, що вона не підписувала вказаний кредитний та іпотечний договори, останні є такими, що неукладені та не вчинені нею, що в свою чергу, дає підстави дійти висновку про відсутність правових підстав для здійснення реєстраційних дій. Також, вказує на те, що у справі № 204/6604/19 встановлено судом, в тому числі судом апеляційної інстанції, що вона не ставила підпис на вказаному кредитному та іпотечному договорах, що підтверджено висновком експерта. Вважає, що оскільки встановлено факт того, що вона не підписувала іпотечного та кредитного договору, такі договори є нікчемними/неукладеними. а тому, між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, через що вважає, що її право порушене та підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування нерухомого майна, скасування записів проведення державної реєстрації права власності за відповідачем та поновлення запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на нерухоме майно за позивачкою. Ухвалою суду від 01 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 25). 11 червня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 01 червня 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 28-32). Ухвалою суду від 16 червня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 00 хвилин 02 серпня 2021 року (а. с. 41), копія якої надіслана учасникам справи 13 липня 2021 року за вихідним № 15623/21-вих/2/204/1513/21 (а. с. 50). 16 вересня 2021 року на офіційну електронну адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, а після 06 жовтня 2021 року на адресу суду (а. с. 89-101-а) надійшло клопотання представника відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - адвоката Ковалевського Є.В. (а. с. 73-80), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування клопотання зазначено, що 14 травня 2008 року між позивачкою та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», було укладено кредитний договір № 0301/0508/71-073 від 14 травня 2008 року, за умовами якого банк зобов`язується надати позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 72500 доларів США на строк з 14 травня 2008 року по 13 травня 2038 року включно та за умови сплати позивачем відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Крім того, 14 травня 2008 року між позивачкою та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 0301/0508/71-073-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим С.В., що зареєстрований в реєстрі за № 405, за умовами якого позивачка забезпечує належне виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договорі шляхом передачі в іпотеку належного їй на праві приватної власності майна квартири [ADDRESS] . Вказує, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року у справі за позовом ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0301/0508/71-073 від 14 травня 2008 року, яке набрало законної сили 08 грудня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс», однак недійсність кредитного та іпотечного договору судом не встановлено, а відтак доводи позивачки є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, вказує, що позивачка у червні 2012 року вже зверталася до суду з позовом до ПАТ «Сведбанк» про визнання вищевказаних договорів недійсними, судова справ 419/4747/12, однак ухвалою суду від 17 жовтня 2012 року позовну заяву залишено без розгляду. У квітні 2013 року [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] про визнання недійсними правочинів та захист прав споживачів (справа 200/4757/13-ц), яка ухвалою суду від 28 липня 2014 року залишена без розгляду. У березні 2018 року позивачка звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ПАТ «Омега Банк» про визнання договорів недійсними. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року, мотивувальну частину якого змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Вказує на те, що позивачка була обізнана про існування спірних договорів, тому неодноразово зверталася до суду з позовами про визнання їх недійсними. Вважає, що оскільки жодного судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання спірних договорів недійсними/нікчемними, на момент звернення з відповідним позовом до суду не існує, то договори є чинними та дійсними, а відтак між позивачкою та відповідачем існують зобов`язально-правові відносини, які виключають можливість застосування віндикаційного позову. З урахуванням того, що в договорі іпотеки сторони обумовили іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодержатель ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набув право на здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаним договором в позасудовому порядку у відповідності до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 15 серпня 2019 року державним реєстратором КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», номер запису про право власності № 32832538. Таким чином, перехід права власності на вказану квартиру від позивачки до відповідача відбулося в порядку, узгодженому договором іпотеки № 0301/0508/71-073-Z-1 від 14 травня 2008 року та ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Звертає увагу на те, що позивачка вже зверталася до суду з подібними позовними вимогами до цих же відповідачів та, постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2021 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року скасовано і постановлено нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», державного реєстратора КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М., КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації», третя особа ПАТ «Омега Банк» про відновлення права, відмовлено. Вважає, що позивачка змінивши мотивувальну частину позовної заяви, але по суті залишивши прохальну частину позову без змін, зловживає своїми процесуальними правами. 12 жовтня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання представниці позивачки [PERSON] адвокатки Спариш М.Г. (а. с. 102-108), в якому вона прохає долучити до справи копію постанови Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року по справі № 204/2001/18 (провадження 61-2090св20) та врахувати при її розгляді даної справи. Вказує, що Касаційний цивільний суд у своїй постанові від 19 травня 2021 року у справі № 204/2001/18 за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТАП «Омега Банк» про визнання догорів недійсними зазначив про те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року у справі № 204/8683/13-ц встановлено, що [PERSON] кредитний договір від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073 та іпотечний договір від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073-Z-1 не підписувала, а тому ці обставини вже встановлені судом і вони не підлягають доказуванню у справі, що розглядається. Установивши, що [PERSON] не підписувала зазначені кредитний та іпотечний договори, Касаційний цивільний суд у вказаній постанові зазначив про правильність висновку про нікчемність цих договорів. Додатково зазначає, що нікчемний договір не породжує будь-яких юридичних (правових) наслідків. 08 грудня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь представниці позивачки [PERSON] адвокатки Спариш М.Г., на відзив у справі (а. с. 139-142), в якому вона прохає суд відзив на позовну заяву залишити без розгляду, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування відповіді на відзив зазначено, що у постанові Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року по справі № 204/2001/18 (провадження 61-2090св20) за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ПАТ «Омега Банк» про визнання догорів недійсними зазначено про те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року у справі № 204/8683/13-ц встановлено, що [PERSON] кредитний договір від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073 та іпотечний договір від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073-Z-1 не підписувала. Ці обставини не підлягають доказуванню і вважається встановленими у справі, що розглядається. Установивши, що [PERSON] не підписувала зазначені кредитний та іпотечний договори, Касаційний цивільний суд у вказаній постанові зазначив про правильність висновку про нікчемність цих договорів. При цьому нікчемний договір не породжує будь-яких юридичних (правових) наслідків, а додаткового визнання недійсними нікчемних договорів не потребується. Крім того, вказує на те, що факт не підписання [PERSON] вказаних договорів встановлений в судовому порядку та не заперечувався відповідачами у справі № 204/8683/13-ц. Наведені факти спростовують також доводи відповідача щодо наявності кредитних правовідносин між [PERSON] та фінансовою установою, оскільки нікчемний договір не породжує будь-яких юридичних (правових) наслідків. Також, вказує на безпідставність посилання відповідача на зловживання своїм правом позивача, оскільки правомірність подання позову з одним і тим самим предметом, однак з інших підстав визначена усталеною практикою Верховного суду, зокрема, у постановах від 13 травня 2020 року у справі 265/4455/19 та 10 липня 2019 року у справі 210/1648/17. Також вказує на те, що враховуючи дату внесення запису про право власності на квартиру за відповідачем 09 серпня 2019 року, строки звернення з вказаним позовом позивачкою до суду не порушені. При цьому, вказує на те, що відзив на позовну заяву, оформлений у вигляді клопотання, поданий відповідачем із порушенням строків такого подання, а тому просить суд залишити його без розгляду, а позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] адвокат Ковтун Є.Ю., в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 185), в якій позовні вимоги підтримав, прохав задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 175, 184), будь-яких письмових заяв суду не надав, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 174), будь-яких письмових заяв суду не надав, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року (у справі № 204/8683/13-ц) у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено (а. с. 8). Стягнуто із ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на користь [PERSON] вартість проведеної судової почеркознавчої експертизи в сумі 4456 гривень 80 копійок. З-поміж іншого, цим рішенням встановлено, що відповідно до переліку кредитних договорів (витяг з реєстру заборгованостей боржників № 1-Б) право вимоги заборгованості за кредитним договором № 0301/0508/71-073, укладеним між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс». Крім того, рішенням також встановлено, що відповідно до висновку експерта від 12 жовтня 2017 року № 2478-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи підпис від імені позивача в графі «Позичальник: ______ [PERSON] » у кредитному договорі від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073 виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис від імені [PERSON] у графі «Іпотекодавець: ______ [PERSON] » у іпотечному договорі від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073-2-1 виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис отримувача» на заяві про видачу готівки від 14 травня 2008 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема квитків на авіаперельоти, встановлено, що відповідачка на момент укладання кредитного договору № 0301/0508/71-073, а саме 14 травня 2008 року, перебувала за межами України - у Сполучених Штатах Америки в місті Орландо, штат Флорида. Таким чином, [PERSON] кредитного договору від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073 не укладала та не підписувала. Вказане рішення набрало законної сили 08 грудня 2017 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 9-10 та на звороті), державним реєстратором КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М. 09 серпня 2019 року до реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 32832538 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». При цьому, підставою для держаної реєстрації вказано: «Договір відступлення прав за іпотечними договорами, серія та номер: № 6970, виданий 28 листопада 2012 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О.; Повідомлення про відступлення права грошової вимоги, серія та номер: №0032321, виданий 14.12.2012, видавник: ПАТ «Сведбанк»; Вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер: №511659/УЛ46, виданий 12.04.2017, видавник: ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; Іпотечний договір, серія та номер: № 0301/0508/71-073-Z-1, виданий 14.05.2008, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровий С.В.; Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н, виданий 24.04.2017, видавник: Укрпошта», а підставою внесення запису: «Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48254470 від 15.08.19 13:57:18, Шмідт Надія Миколаївна, Комунальне підприємство «Криничанське бюро технічної інвентаризації», Дніпропетровська обл.» Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 201/2001/18 (провадження 61-2090св20) касаційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, якою скасовано рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 14 травня 2019 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання договорів недійсними відмовлено, залишено без змін (а. с. 103-105). Цим рішенням Верховний суд встановив, що оскільки рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року № 204/8683/13-ц вже встановлено, що [PERSON] кредитний договір від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073 та іпотечний договорі від 14 травня 2008 року № 0301/0508/71-073-2-1 не підписувала, то ці обставини не підлягають доказуванню і вважається встановленими у справі, що розглядається, а установивши, що [PERSON] не підписувала зазначені кредитний договір та іпотечний договір, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про нікчемність цих договорів. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України,\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до\~вимог ч.\~2\~ст.\~215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Приписами ст.\~1055\~ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Нормами ч. 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до\~вимог ч.\~2\~ст.\~207 ЦК\~України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного та іпотечного договорів) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, зокрема, він підписаний його стороною (сторонами). Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зробила висновок про те, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що «правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність». Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказала на те, що «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Приписами ч.\~4\~ст.\~82 ЦПК\~України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 201/2001/18 (провадження 61-2090св20) з-поміж іншого встановлено, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про нікчемність вказаних (оспорюваний) договорів. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~386\~ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388\~ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, положеннями ст.. 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не ї їхньої волі. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц. Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у повернені певного майна законному власника як фактично, тобто у його фактичне користування, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Статтею 391\~ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Приписами п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог п. 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року), відомості про речові права ,обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. З огляду на викладене, позовна вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 32832538 від 09 серпня 2019 року про проведену державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру [ADDRESS] , не є належним способом захисту, а тому не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відтак, вказана вимога не підлягає задоволенню. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищевикладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З огляду на викладене, з урахуванням того, що Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 201/2001/18, з-поміж іншого, встановлено, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про нікчемність вказаних (оспорюваний) договорів, на підставі яких у подальшому було зареєстровано право власності на нерухоме майно позивачки, зокрема квартиру [ADDRESS] , за відповідачем, суд доходить висновку, що вказане нерухоме майно за вищенаведених обставин вибуло з володіння позивачки незаконно, а відтак право позивачки порушене та підлягає захисту, тому суд вважає, що позовні вимоги про витребування на користь [PERSON] з незаконного володіння ТОВ «ФК «Вектор Плюс» квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,8 кв. м, житлова площа 26,7 кв. м, опис: В житловому будинку літ. А-5 квартира [ADDRESS] , яка складається із: 1-коридор, 2-туалет, 3-ванна, 4-кухня, 5,7- житлові, 6- коридор, 8-кладова, І-балкон, підлягають задоволенню. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що нерухоме майно вибуло з володіння позивачки незаконно, суд вважає також такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48254470 від 15 серпня 2019 року про реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,8 кв. м, житлова площа 26,7 кв. м, опис: В житловому будинку літ. А-5 квартира [ADDRESS] , яка складається із: 1-коридор, 2-туалет, 3-ванна, 4-кухня, 5,7- житлові, 6- коридор, 8-кладова, І-балкон. Разом з цим, позовні вимоги позивачки про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за нею права власності на вищевказану квартиру, задоволенню не підлягають, оскільки чинним законодавством визначено порядок проведення такої реєстрації та внесення відповідного запису про державну реєстрацію права власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису і повноваження на здійснення зазначених дій покладено законом на відповідного державного реєстратора. Крім того, відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства захисту підлягають вже порушені, оспорювані або не визнані права особи, при цьому позивачкою не надано доказів того, що їй безпідставно відмовлено у здійсненні реєстрації за нею права власності на вказану квартиру, зважаючи на встановлені при розгляді даної справи обставини незаконного вибуття цього майна з її власності, тому ці вимоги заявлені нею у даній справі передчасно. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816 гривень, виходячи із розрахунку (3632/4*2) за дві вимоги немайнового характеру (скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування майна). З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial