Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить визнати недійсним укладений між сторонами договір від 31 травня 2019 року № 3231006599/320085. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оспорюваного договору із відповідачем не укладав та не підписував, жодних коштів за договором від 31 травня 2019 року не отримував. Сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов притаманних для такого виду оспорюваного договору, які передбачені ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Під час укладення спірного договору позивача письмово не повідомлено про умови споживчого договору, чим порушено ЗУ «Про споживче кредитування», а відтак, був введений в оману як споживач при укладені договору внаслідок проведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, а тому останнім порушено ЗУ «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання спірного договору недійсним у відповідності до ст. 230 ЦК України. Наводить доводи, що спірний договір містить умови, зокрема щодо великої суми компенсації (пені) в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що підлягає визнанню недійсним. Отже, оскільки недійсність оспорюваного договору встановлена законом, а тому у відповідності до ст. 203, 215, 216 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» просить позов задовольнити. Вирішити питання про судові витрати у відповідності до ЦПК України. Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи, що відповідачем надано фінансову послугу шляхом направлення пропозиції у вигляді комерційного електронного повідомлення укласти електронний договір на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет, заповнивши відповідний формуляр заяви. Таким чином, саме з моменту заповнення заяви електронний договір був укладений, тобто дотримано ЗУ «Про електронну комерцію». Щодо форми укладення спірного договору то така також була дотримана, адже договір був підписаний за допомогою одноразового індикатора, що відповідає вимогам чинного законодавства. Наводить аргументи, що на оспорюваний договір не поширюється дія ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки такий укладався строкам до одного місяця. Зазначає, що позивачем не подано жодних доказів, які б свідчили про введення його в оману щодо умов спірного договору. У відповідності до ст. 625, 1050, 1054 ЦК України просить у позові відмовити. 22 січня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 23 лютого 2021 року ухвалою суду клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково та витребувано докази у відповідача. 23 лютого 2021 року ухвалою суду у задоволенні клопотання представника відповідача про заміну відповідача у справі на його правонаступника відмовлено. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, хоча належним чином повідомлявся про місце, дату та час цього засідання, що підтверджено матеріалами справи. У судове засідання відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце, дату та час цього засідання. Відповідачем подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника. Просить у позові відмовити. Таким чином, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторони позивача у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України та відповідача, яким подано до суду відзив та заяву про розгляд справи у відсутності його представника. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Суд установив, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» розміщено публічну пропозицію на укладення договору про надання фінансового кредиту (оферта) на укладення договору про надання фінансового кредиту на сайті товариства. Договір про надання фінансового кредиту складається із цієї публічної пропозиції оферти та індивідуальної частини договору (п. п. 1.1, 1.4 договору оферти) (а. с. 119-121). 31 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» (товариство) та [PERSON] (клієнт) укладено індивідуальну частину договору про надання фінансованого кредиту № 3231006599/320085 (далі договір, а. с. 122, 123). Відповідно до умов договору товариство надало клієнту фінансовий кредит у розмірі 5 тис. грн, а клієнт зобов`язується повернути його та сплатити проценти за користування кредитом. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 29 червня 2019 року, але у будь-якому разі діє до повного виконання клієнтом зобов`язань за цим договором. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 693,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,9 % на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною договору (п. п. 1.1- 1.3, 2.1 договору). Сума нарахованих процентів становить у розмірі 2850,00 грн, що підтверджено графіком розрахунків, який міститься у додатку № 1 до договору (а. с. 123, на звороті). Разом із тим, суд зазначає, що паспортні дані клієнта, зазначені в оспорюваному договорі, повністю відповідають паспортним даним позивача, що підтверджено фотокопією такого наданої відповідачем та копії паспорта громадянина України доданих до позовної заяви (а. с. 8-10, 123, 156). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» (далі Закон) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону). Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ст. 12 Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до абзацу другого ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Згідно з ст. 652 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 цього Кодексу договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Із матеріалів справи суд установив, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора шляхом направлення смс-коду на номер [NUMBER] , який вказаний позивачем у анкеті даних та вводячи смс-код R79726 позивач підтвердив підписання оспорюваного договору (а.с. 128). Отже, суд дійшов висновку про те, що встановлена обставина підтверджує укладення договору між сторонами. Враховуючи наведене вище, договір, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму, а відтак вважається таким, що укладений у письмовій формі у відповідності до ст. 205, 207 ЦК України. Таким чином, суд критично оцінює доводи позивача щодо не підписання оспорюваного договору, адже такі обставини спростовано наявними у справі доказами. Щодо доводів позивача про неотримання коштів за оспорюваним договором, суд дійшов наступних висновків. Так, відповідно до умов договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом (п. 1.4 договору). Згідно з даних інформаційної довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі Онлайн» через платіжний сервіс «Platon» було проведено успішну транзакцію типу «виплата» у розмірі 5 тис. грн на картку [NUMBER] , що відповідає номеру картки, який вказаний [PERSON] у п. 7 договору (а.с. 123, 166). Відтак, суд прийшов до переконання що кошти позивачем отримано у безготівковий формі шляхом зарахування таких на платіжну банківську карту, що підтверджено належними доказами, які містяться у матеріалах справи, а тому доводи позивача з цього приводу суд оцінює критично, адже такі не підтверджено жодними доказами. Разом із тим, аналіз змісту умов договору показує, що останній містить усі істотні умови для відповідного виду договору з яких сторони досягли згоди, а відтак суд прийшов до переконання, що відсутні підстави для визнання його недійсним в силу прямої вказівки закону, на що посилався позивач у позовній заяві, а тому доводи останнього з цього питання суду оцінює критично, адже спростовані встановленими обставинами. Щодо доводів позивача про ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, то відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Таким чином, будь-яких доказів, які б свідчили про ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності суд із матеріалів справи не встановив та сторона позивача не довела цього у відповідності до ст. 76-80 ЦПК України, а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним у відповідності до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи позивача щодо того, що умови оспорюваного договору є несправедливими, так як такий встановлює жорсткі обов`язки для позивача та клієнт зобов`язаний виплатити пеню в розмірі 5% від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання (п. 4.3 договору), суд відхиляє, оскільки умови оспорюваного договору погоджено між сторонами, кредит надавався позивачу на строк тридцять днів та розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання був йому відомий в момент укладення договору, адже є фіксованим, а відтак порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості такої умови договору не встановлено. Щодо доводів позивача про застосування до оспорюваного договору умов Закону України «Про споживче кредитування», то такі судом оцінюються критично, адже на правовідносини за оспорюваним договором не розповсюджується дії цього Закону, оскільки кредит надано строком до одного місяця, що відповідає вимогам Закону (п. 1.7 договору, п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено підстав недійсності договору, адже позивачем цього не доведено у відповідності до вимог ст. 76-80 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про те, що відповідачем подано належні та допустимі докази укладення між сторонами 31 травня 2019 року договору про надання фінансового кредиту № 3231006599/320085 та отримання позивачем кредиту у розмірі 5000,00 грн, а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним, а тому у позові необхідно відмовити за недоведеністю. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору. Таким чином, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed