Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд визнати недійсними заяву-договір №587333-517 від 10.01.2020 про надання кредиту готівкою на власні потреби та Додатку №1 до заяви-договору №587333-517 від 10.01.2020; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за заявою-договором №587333-517 від 10.01.2020, шляхом врахування суми коштів в розмірі 10020,78 грн., що були отримані банком від позивача у вигляді сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості за користування кредитом, в рахунок повернення суми тіла кредиту; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 80000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.02.2016 року між сторонами було підписано вказану заяву-договір. Банк у телефонному режимі повідомляв позивача про сплату відсотків, сума яких знайно перевищувала ті суми, що зазначені у Додатку №1 до заяви. Представником позивача було надіслано адвокатський запит до відповідача про надання інформації та копій документів. Позивачу не було надано завірену копію кредитного договору, а також завірені копії повноважень особи, що від імені банку підписала заяву-договір з позивачем, а також текст договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2021 цивільну справу за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання правочину недійсним, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. 10.01.2020 між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір, шляхом підписання позивачем Заяви-договору №587333-517 про надання кредиту готівкою на власні потреби на зомовлення пакету послуг та приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб за умовами якої [PERSON] підписанням цієї Заяви-Договору акцептує Публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка була розміщена на веб-сайті банку на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до п. 4 заяви-договору №587333-517 від 10.01.2020, [PERSON] зазначив, що він згоднний, що заява-договір є невід`ємними частинами договору. 13.01.2020 між сторонами було підписано заяву №9861678 на видачу готівки у розмірі 186260,00 грн. За умовами договору Банк відкрив [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] . Позивач не спростував суду зазначену інформацію. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності, та справедливості. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Відповідно до положення ч. 1 ст 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст.ст. 536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір, процентної ставки, тобто це є істотною умовою, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі. Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст, 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору с його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. ст. 1055 ЦК України), Одним із загальних принципів цивільного законодавства с принцип свободи договору, який знайшов своє відображення в ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, та згідно ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору) у разі якщо зазначені у частині першій цієї статті договори (зокрема і договір про споживчий кредит) укладаються щодо фінансових послуг, такі договори укладаються з урахуванням вимог та в порядку, передбаченими статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Оскільки оспорюваний договір укладений щодо фінансової послуги, слід звернутися до частини 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення Договору), яка передбачає, що фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення Договору) такий договір повинен містити, зокрема, підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту. Як вбачається з матеріалів справи, у п. 4 заяви-договору №587333-517 від 10.01.2020 на отримання кредиту позивач підтвердив, що він попередньо ознайомлений та у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування». Отже, з врахуванням зазначеного суд не може взяти до уваги посилання позивача, що при укладенні Договорів були порушені вимоги ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» та не надано інформації про умови кредитування. Доказів на спростування отримання коштів за договором у розмірі 186260,00 грн. та користування ними позивачем не надано. Таким чином, при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів позивач підтвердив свою поінформованість з умовами договору та погодився з ними. Позивач мав можливість детально вивчити умови оспорюваного договору та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», однак він цього не зробив, використовувавши кредитні кошти на свій розсуд. Своїм підписом споживач підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування. Позивач звернувся із вимогою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 80000, 00 грн. Суд розглянувши матеріали справи, встановив, що дана вимога не підлягає до задоволення, у зв`язку із відсутністю порушення з боку відповідача прав та законних вимог позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З наявних у матеріалах письмових доказів наданих позивачем, не підтверджується факт заподіяння АТ «Таскомбанк» позивачу душевних страждань внаслідок порушення його прав. Разом з тим, укладеним між учасниками справи договором не передбачено відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення виконання умов договору. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленні сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у х сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказами в цілому, та і кожного доказу. Відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем, не доведено належними та допустимими доказами фактів на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховую вищевикладене,

Outcome: dismissed