Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

В червні 2018р. позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3 т. 1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітніх: [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє законний представник [PERSON] , в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про зміну підстав позову (а.с. 195-199 т. 1): - виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] ; - визнати відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 червня 2008р. між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 02-10/236 (далі по тексту - договір іпотеки) в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 10-29/7409 від 13 липня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір) на поточні потреби в іноземній валюті в сумі 618000,0 дол. США під 14.0 % річних та з кінцевим строком повернення в червні 2023р. З гідно з умовами вказаного договору іпотеки [PERSON] передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позичальника за кредитним договором, 09 лютого 2018р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. було вчинено виконавчий напис та зареєстрований в реєстрі за №871, про про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог банку за кредитним договором у розмірі 6819940,86 грн. В процесі примусового виконання виконавчого напису, позивач дізнався, що в квартирі, яка була передана в іпотеку [PERSON] без згоди позивача були зареєстровані і проживають відповідачі. В досудовому порядку, позивачем надсилались відповідачам вимоги про виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку, проте зазначені вимоги останніми були проігноровані у зв`язку з чим, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи Службу у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019р. залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021р. провадження по справу було закрито в частині вимог до відповідача [PERSON] , на підставі п. 7) ч. 1 ст. 255 ЦПК України. В судове засідання 29 червня 2022р. учасники процесу не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. В попередніх судових засідання представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, зазначивши, що банк не набув права власності на квартиру (предмет іпотеки), а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки за рішенням суду виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Представник третьої особи, просив суд, при ухваленні рішення врахувати інтереси дітей, які дійсно постійно проживають в квартирі. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 13 червня 2008р. між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 618000,0 дол. США зі сплатою 14% річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 12 червня 2023р. Також, 13 червня 2008р. між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором на поточні потреби в іноземній валюті в сумі 618000,0 дол. США під 14,0 % річних та з кінцевим строком повернення в червні місяці 2023р. Згідно з умовами вказаного іпотечного договору [PERSON] передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . 09 лютого 2018р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 871, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] та за рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири, задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 6819 940,86 грн., що становить частину заборгованості по відсоткам за кредитним договором, а також витрати по вчиненню виконавчого напису. Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019р. по цивільній справі № 761/1397/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Осипенка Д.О., третя особа: [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню; визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 871, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., 09 лютого 2018р. про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що він, як власник позбавлений можливості користуватись належним йому майном (предметом іпотеки), оскільки без відповідних правових підстав (погодження зі сторони іпотекодержателя) відповідачі зареєстровані і проживають у вказаній квартирі, а тому на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» просив суд позов задовольнити. Згідно з ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При цьому, відповідно до правових позицій висловлених Верховним Судом в постанові від 11 червня 2021р. по справі № 488/2619/17, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому згідно частини другої ст. 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019р. в справі № 295/4514/16-ц, від 30 жовтня 2019р. в справі № 640/14765/15-ц, від 20 листопада 2019р. в справі № 522/19899/14-ц. У частині 4 ст. 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В судовому засіданні, представник позивача зазначав, що на квартиру (предмет іпотеки) позивач набув право власності у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, і з цих підстав просить виселити відповідачів із квартири, яка придбана не за рахунок кредиту. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача, як додаткову правову підставу для задоволення вимог помилково посилалася на положення ст. 116 ЖК України. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019р. у справі № 569/4373/16-ц дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 13 листопада 2019р. у справі № 369/9908/15-ц, від 24 червня 2020р. у справі № 309/1158/18. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачок на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 3200,0 грн. з кожної.

Outcome: dismissed