Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

15 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та просила встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] , починаючи з другої половини 2004 року і до 06 травня 2015 року, тобто до смерті останньої; визнати за нею, як спадкоємцем четвертої черги спадкування, право власності на квартиру [ADDRESS] та на усе рухоме майно, що знаходилося у квартирі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; витребувати на її користь спірну квартиру у відповідачів в порядку віндикації. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що [PERSON] тяжко хворіла та потребувала стороннього догляду. Починаючи з другої половини 2004 року вона доглядала за нею, забрала її проживати в квартиру [ADDRESS] , оскільки належна [PERSON] квартира [ADDRESS] знаходилася в незадовільному технічному стані, вела з нею спільне господарство. Після смерті [PERSON] вона отримала довідку про її смерть за поховала її за власні кошти, а також звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, як стало відомо позивачу, 03 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюком А. В. було посвідчено договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, за час спільного життя [PERSON] неодноразово говорила, що квартира [ADDRESS] перейде у власність [PERSON] у якості подяки за догляд та дружні стосунки. [PERSON] за життя не була знайома з [PERSON] та не укладала з ним договір дарування спірної квартири, не передавала у фактичне володіння третім особам квартиру та правовстановлюючі документи на неї. В подальшому [PERSON] відчужив спірну квартиру [PERSON] . Позивач вказує, що оскільки вона проживала з [PERSON] не менше п`яти років до її смерті, відтак є спадкоємцем четвертої черги за законом, спірна квартира в порядку статті 388 ЦК України підлягає витребуванню на її користь з чужого незаконного володіння [PERSON] і [PERSON] . У квітні 2016 року третя особа - Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 жовтня 2007 року; визнати відумерлою спадщину після смерті [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності; витребувати квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , як особу, яка не має правових підстав для проживання в зазначеній квартирі. В обґрунтування позову Одеська міська рада зазначала, що [PERSON] , яка померла [INFO] , належала квартира [ADDRESS] . 03 жовтня 2007 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування спірної квартири, а 19 серпня 2015 року [PERSON] продав її [PERSON] . Разом з тим, відповідно до листів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка А. В., він не посвідчував договір дарування, укладений між [PERSON] і [PERSON] , підпис на зазначеному договорі йому не належить. Так як [PERSON] не відчужувала належну їй квартиру шляхом укладення договору дарування, після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Оскільки у [PERSON] відсутні спадкоємці за законом та заповітом, [PERSON] проживала у спірній квартирі без достатніх правових підстав, територіальна громада міста Одеси є універсальним правонаступником відумерлого майна, тому спірна квартира підлягає витребуванню у [PERSON] в порядку статті 388 ЦК України. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2017 року позов [PERSON] задоволено частково. Встановлено юридичний факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`ю з другої половини 2004 року і до самої смерті [PERSON] , тобто до [INFO] . Визнано за [PERSON] як спадкоємицею четвертої черги спадкування право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У задоволенні позову [PERSON] в іншій частині - відмовлено. У задоволенні позову третьої особи Одеської міської ради відмовлено. Постановою апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2017 року в частині задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна скасовано та ухвалене нове рішення у цій частині. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк А. В., Одеська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна - відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін. Не погоджуючись з вказаними рішеннями, [PERSON] та ОМР подали до Верховного Суду касаційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати судові рішення. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року касаційні скарги [PERSON] та Одеської міської ради задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У задоволенні клопотання [PERSON] про постановлення окремої ухвали відмовлено. Матеріали цивільної справи надійшли до суду 14 липня 2020 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 15 липня 2020 року справа була прийнята до провадження суду та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.09.2020 року у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Галини Василівни (65007, м.Одеса, пров. Книжковий, 1, квартира (офіс) 5, тел. ( [NUMBER] ) 34-43-06) було витребовано оригінал бланка серії ВЕХ № 482365, на якому викладений договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , який зберігається серед документів по-оформленню посвідченого 19.08.2015 року за реєстровим № 1552 договору купівлі-продажу вказаної вище квартири між [PERSON] та [PERSON] . А від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича - наступне: фотокопію листа з журналу реєстрації правочинів за 03 жовтня 2007 року про реєстрацію правочину за реєстровим № 873, посвідчену Головним територіальним управлінням юстиції м. Києва; відомості про те. на виготовлення якого правочину списаний бланк серії ВЕХ № 482365, підтверджені довідкою Головного територіального управління юстиції м. Києва. В ході підготовчого засідання, яке відбулось 04.11.2020 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив витребувати у начальника СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області майора поліції Папекяна Е.Г., процесуального керівника у кримінальному провадженні за № 12015160480004808 - прокурора Одеської міської прокуратури № 1 юриста першого класу Толпиго Д.М., надати до суду відповідь про те, чи призначалася відносно оригіналу бланку серії ВЕХ № 482365, на якому викладений договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , судові експертизи: криміналістична - по встановленню оригінальності підпису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка А.В., якщо призначалися, то надати результати цих експертиз. У разі, якщо експертиза відносно вилученого у приватного нотаріуса ОМНО Філімонової Г.В. оригіналу бланку серії ВЕХ № 482365, на якому викладений договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] не призначалася та не проводилася, зобов`язати працівників СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області направити бланк до Київського районного суду м. Одеси для залучення у якості доказу до матеріалів цивільної справи справи з метою проведення відносно цього документу почеркознавської експертизи. Ухвалою суду від 04.11.2020 року клопотання представника позивача було задоволено. В ході підготовчого засідання, яке відбулось 20.01.2021 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича належним чином завірені зразки (не меньше двадцяти штук) відтиску печатки, з метою подальшого проведення судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи. Ухвалою суду від 20.01.2021 року клопотання представника позивача було задоволено. В ході підготовчого засідання, яке відбулось 18.02.2021 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] , звернувся до суду з клопотанням, в якому частково підтримав клопотання від 16.09.2020 року та просив призначити по справі почеркознавчу експертизу відносно оригінальності підпису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича та технічної експертизу щодо оригінальності печатки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича. Доручити проведення експертизи експертам Одеського науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21) Для проведення експертизи зобов`язати начальника СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надати експертній установі договір дарування серії ВЕХ № 482365, який міститься в матеріалах кримінального провадження № 12015160480004808 від 18.09.2015 року. Ухвалою суду від 18.02.2021 року клопотання представника позивача було задоволено, призначено по справі почеркознавчу експертизу. Проте, 28 липня 2021 року матеріали цивільної справи № 520/12909/15 були повернуті на адресу суду без дачі експертного висновку у зв`язку з відсутністю у експерта досліджуваного документа, а саме договору дарування серії ВЕХ № 482365, посвідченого та зареєстрованого в Єдимоу реєстрі нотаріальних дій приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шепелюком А.В за № 873 від 03.10.2007 року. У зв`язку з чим ухвалою суду від 30.07.2021 року було поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. В ході підготовчого судового засідання, яке відбулось 27.10.2021 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив призначити по справі почеркознавчу експертизу відносно оригінальності підпису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича та технічну експертизу щодо оригінальності печатки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича. Доручити проведення експертизи експертам Одеського науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21). Ухвалою суду від 27.10.2021 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи було задоволено. 26.04.2022 року матеріали цивільної справи були повернуті на адресу суду разом з клопотанням судового експерта Сакалюк В.Р., в якому останній просив надати: - вільні зразки підпису [PERSON] у оригіналах різних документів (не виключаючи і якісних копій), наближених за часом виконання до досліджуваного підпису (2004 - 2007 рр.), виконані достовірно ним самим, оскільки попереднім вивченням наданих для проведення порівняльного дослідження умовно-вільних зразків його підпису, встановлено, що їх вкрай недостатньо для вирішення питання ухвали в категоричній формі; експериментальні зразки підпису [PERSON] виконані на п`яти аркушах паперу білого кольору формату А4. Крім того, 27.04.2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта судово-технічної експертизи документів № 21-7249 від 15.02.2022 року. У зв`язку з чим, ухвалою суду від 28 квітня 2022 року було поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. В подальшому, ухвалою суду від 23.05.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні свої вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, у задоволенні позову Одеської міської ради просив відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, хповідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи Одеської міської ради - Романець Юлія-Вікторія Олександрівна у судовому засіданні у задоволенні позову [PERSON] просила відмовити та наполягала на задоволенні позову третьої особи. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В. у судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] та задоволення позовних вимог Одеської міської ради, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації №24344 від 03.11.1993 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 03.11.1993 року. Відповідно до вищезазначеного свідоцтва [PERSON] на праві приватної власності нележала квартира [ADDRESS] . [INFO] у віці 84 років [PERSON] померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 5122. 28.07.2015 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі заяви [PERSON] була відкрита спадкова справа до майна померлої [PERSON] , а також запропоновано [PERSON] звернутись до суду з позовом про визнання права на спадкування. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] стверджувала, що вона забрала [PERSON] проживати в свою квартиру, де вони обидві, починаючи з другої половини 2004 року і до самої смерті [PERSON] , проживали разом, ведучи спільне господарство, як члени однієї сім`ї. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 постанови Пленуму "Про судову практику у справах про спадкування" за № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Відповідно до ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини мають право за законом на спадкування в четвертій черзі. Однак, на думку суду, позивачка не довела належними та до пустими доказами факт її спільного проживання з [PERSON] з огляду на таке. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і Кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно слід зважати на те, що належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Згідно із листом КП «ЖКС «Вузівський» № 975/01-15 від 24.12.2015 року та 11 сторінки паспорту, [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за вищезазначеною адресою з 17.01.1979 року та по день смерті, [INFO] . В той же час, відповідно до довідки КП «ЖКС «Вузівський» № 20918 від 24.12.2015 року та 11 сторінки паспорту, [PERSON] зареєстрована та постійно проживає у квартирі [ADDRESS] . Як вбачається із листа КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» № 69 від 09.02.2016 року [PERSON] перебувала на обліку, на надомному забезпеченні у зазначеній установі з 15.10.2003 року (а.с. 203). Таким чином, зазначені докази спростовують факт спільного проживання позивачки із спадкодавцем та у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які можуть бути належним доказом постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем. Крім того, свідчення свідків про те, що [PERSON] проживала із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , також не є належними доказами постійного проживання до часу відкриття спадщини, адже в судовому засіданні свідки лише підтвердили пребування [PERSON] за вказаною адресою, однак не підтвердили ведення [PERSON] та [PERSON] спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. На підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] сторона позивача вказує на те, що саме позивач займалася похованням останньої, на підтвердження чого надає: договір замовлення на організацію та проведення поховання № 028599 від 07.05.2015 року на суму 536,34 грн., та рахунок-фактури № б\\н від 08.05.2015 року на суму 8400,00 грн., де замовником зазначена - [PERSON] (т. 1, а.с. 15-16). Проте, сам факт організації та проведення поховань саме [PERSON] не може свідчити про її спільне сумісне проживання, на протязі більш ніж п`яти років, з [PERSON] на правах члена сім`ї. Також в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження факт догляду за [PERSON] зі сторони [PERSON] , враховуючи перебування померлої на обліку .в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» та підтверджені свідками візити соціального працівника - [PERSON] , яка обслуговувала [PERSON] . Більш того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що також часто надавали допомогу померлій, купували продукти, готували їжу, допомагали з ремонтом. Як вбчається з довідки КУ "Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 від 04.01.2016 року (т.1, а.с.123), [PERSON] перебувала на "Д" обліку з 01.07.2014 року, а з 24.09.2012 року є інвалідом першої групи та потребує постійного догляду (т.1, а.с.13). Зважаючи на викладене, суд зауважує, що будь-яких доказів знаходження [PERSON] у безпорадному стані до 2012 року матеріали справи не містять. як і не містять доказів спільного проживання саме однією сім`єю, ведення спільного господарства тощо. Вирішуючи спір по суті, суд також бере до уваги протокол допиту свідка від 04 квітня 2016 року (т.1, а.с.204-208), складений зі слів позивача та підписаний нею особисто, в якому [PERSON] повідомила прокурору, що проживає по адресі своєї реєстрації з 2003 року самостійно, з [PERSON] має дружні сусідські стосунки, остання проживає в належній їй квартирі самостійно. Як вбачається з протоколу допиту соціального працівника [PERSON] від 28.03.2016 року (т.1, а.с. 209213), яка навідувала померлу тричі на тиждень, по адресі своєї реєстрації [PERSON] проживала одна, родичів чи інших осіб, які б за нею доглядали, не було. Крім того, їй відомо про добрі стосунки [PERSON] з сусідами, зокрема, [PERSON] , однак, спільне господарство з ними вона ніколи не вела та разом .не мешкала. Також пояснила, що оплату комунальних послуг здійснювала саме вона за кошти померлої. Так, відповідно до ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Статтями 1261-1264 ЦК України визначені черги спадкоємців за законом: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Четверта черга спадкоємців за законом. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. По даній справі встановлено, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з [PERSON] необхідно позивачу для отримання спадщини, оскільки визнання факту проживання вказаних осіб однією сім`єю не менше п`яти років до дня відкриття спадщини автоматично призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України. Отже, встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом враховані норма ст. 3 СК України, яка вказує, що сім`ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обов`язки. Проте поняття сім`ї в розумінні ст. 3 СК України не вичерпується одним лише спільним проживанням. Окрім спільного проживання необхідно також довести наявність спільного побуту та взаємних прав та обов`язків. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я - це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові, солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають однин одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того з ким людина має проживати однією сім`єю. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в яком фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Зі змісту Закону вбачається, що місцем проживання особи вважається місце її державної реєстрації у встановленому законом порядку. Відповідно до роз`яснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24- 753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Крім того, згідно з вказаним листом, заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Також п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, а саме: не надано безумовних доказів їх спільного проживання з померлою однією сім`єю більш ніж п`ять років, та тривале знаходження [PERSON] на її утриманні. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено, що [PERSON] проживала саме на правах члена сім`ї [PERSON] і протягом строку не менше 5 років. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позивач не надала суду жодного достовірного доказу про наявність у неї з [PERSON] сімейних стосунків, спільного сімейного господарства за період не менше п`яти років до її смерті. Щодо позовних вимог третьої особи Одеської міської ради. Судом встановлено, що 20.07.2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Добровіною О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23037726 від 21.07.2015 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: 873, виданого 03.10.2007 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюком А.В. (а.с. 136, 138 том 1). 19.08.2015 року вищезазначена спірна квартира за договором купівлі- продажу, серія та номер: 1552, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В., продана [PERSON] [PERSON] (а.с. 132, 133 том 1). 29.12.2015 року листом за № 98 приватний нотаріус КМНО Шепелюк А.В. повідомив суд про те, що 03.10.2007 року ним вчинялася нотаріальна дія між іншими сторонами за адресою нерухомого майна, що знаходиться у м. Києві, а не у м. Одесі, що ним ніколи не посвідчувалися договори щодо відчуження нерухомого майна, що знаходяться у м. Одесі, у тому числі спірний договір дарування від 03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , що у його реєстрі нотаріальних дій за 2007 рік за номером 837 зареєстрована зовсім інша нотаріальна дія, яка вчинена ним 07.05.2007 року, а не 03.10.2007 року, що робочий день 03.10.2007 року було розпочато ним нотаріальною дією за номером 2404 (згідно реєстру нотаріальних дій, справа 2-27 том 3, від 2007 року), що підпис на спірному договорі від 03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] йому не належить, що копію справи з відповідними документами, на підставі яких був посвідчений спірний договір від 03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , він надати не має можливості, оскільки ним не посвідчувався (а.с. 110 том 1). 24.03.2016 року листом за № 17 приватний нотаріус КМНО Шепелюк А.В. повторно повідомив суд про те, що спірний договір від 03.10.2007року між [PERSON] та [PERSON] він надати не має можливості, оскільки не посвідчував того договору дарування (а.с. 188 том 1). 03.02.2016 року на адресу суду надійшли належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для засвідчення приватним нотаріусом ОМНО Філімонавою Г.В. договору купівлі-продажу спірної квартири від 19.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 131-157 том 1), в яких, крім іншого, знаходиться Інформаційна довідка з єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 19.08.2015 року, сформована приватним нотаріусом ОМНО Філімоновою Г.В., щодо перевірки нотаріального бланку серія та номер бланку ВЕХ 482365, який згідно реєстру був використаний приватним нотаріусом КМНО Шепелюком А.В. 03.10.2007 року для укладання договору про відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок (а.с. 137 том 1). Ухвалою суду від 27.10.2021 року було призначено почеркознавчу експертизу відносно оригінальності підпису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича в договорі дарування серії ВЕХ № 482365 та технічну експертизу щодо оригінальності печатки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича в договорі дарування серії ВЕХ № 482365. 26.04.2022 року матеріали цивільної справи були повернуті на адресу суду разом з клопотанням судового експерта Сакалюк В.Р., в якому просить надати: - вільні зразки підпису [PERSON] у оригіналах різних документів (не виключаючи і якісних копій), наближених за часом виконання до досліджуваного підпису (2004 - 2007 рр.), виконані достовірно ним самим, оскільки попереднім вивченням наданих для проведення порівняльного дослідження умовно-вільних зразків його підпису, встановлено, що їх вкрай недостатньо для вирішення питання ухвали в категоричній формі; -експериментальні зразки підпису [PERSON] виконані на п`яти аркушах паперу білого кольору формату А4. Крім того, 27.04.2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта судово-технічної експертизи документів № 21-7249 від 15.02.2022 року, відповідно до якого судовий експерт зазначає наступне: - «Відтиски печатки з текстом «Міністерство юстиції України ШЕПЕЛЮК АНДРІЙ ВАДИМОВИЧ Київський Міський нотаріальний округ Приватний нотаріус Україна», що розміщенні у наданому на експертизу документі: - договір дарування серії ВЕХ № 482365, не нанесено печаткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича, зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження. Таким чином, враховуючи висновок експерта та приймаючи до уваги заяву приватного нотаріуса КМНО Шепелюка А.В. про те, що він ніколи не посвідчував договір дарування № 873 від 03.10.2007 року, реєстровий № 873, за яким [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , [PERSON] не було відчужено вказану квартиру за даним договором дарування, оскільки даний договір не укладався. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі по тексту - Постанова) якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Пункт 26 Постанови встановлює, що відповідно до положень частини першої статті 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 Цивільного процесуального кодексу України. Оскільки відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, шо належали спадкодавцеві на момент ВІДКРИТТЯ спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 Цивільного кодексу України, переходить до спадкоємців власника. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Положення ст. 1277 Цивільного кодексу України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 1 статті 34 ЦГЖ України встановлено, що треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред`явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов`язки позивача. Таким чином, суд вважає, що право власності на вищезазначене нерухоме майно належить територіальній громаді міста Одеси, як універсальному правонаступнику відумерлого майна, що залишилось після смерті [PERSON] , а відповідачка, яка знаходиться у вищевказаній квартирі без належних правових підстав, зобов`язана повернути ОМР незаконно набуте нерухоме майно та виселитись з безпідставно займаної квартири. Враховуючи, що спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] не прийнята, з часу відкриття спадщини сплив однорічний строк, суд, вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. На підставі викладеного та

Outcome: approved