Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

Представник позивача - адвокат Родрігес Н.А. звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Позов обґрунтовує тим, що позивач пропрацював на ПАТ Орджонікідзевський ГЗК в умовах впливу шкідливих факторів протягом 26 років за професією електрогазозварника. Відповідно до п.16 Акту розслідування хронічного захворювання, професійне захворювання у позивача виникло при виконанні ним робіт на протязі тривалого часу в умовах дії шкідливих виробничих факторів (загазованість повітря, напружена праця, виробничий шум, пил). Внаслідок неналежних умов праці отримав професійне захворювання з діагнозом: ХОЗЛ, Деф. артроз. Первинним оглядом МСЕК 28.10.2010 року позивачу була встановлена стійка втрата профпрацездатності в розмірі 40%. При переогляді у 2013 році залишено безстроково. Оскільки позивачем втрачена професійна працездатність в результаті професійного захворювання на підприємстві відповідача, йому завдано моральну шкоду. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі в зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями. Позивач не може повернутись до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Тому просить суд стягнути з відповідача на його користь 180 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав заяву, в якій просить розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивача - адвокат Родрігес Н.А. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представники відповідача - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову позивача та його представника. Крім того, надали письмове пояснення, в якому посилаються на те, що згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України, а також в інших випадках, встановлених законом. Зокрема, за приписами п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Правові приписи ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки визначають у тому числі, діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Аналогічне впорядковано й судовою практикою, а саме п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із змінами (в подальшому - постанова Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року), п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (в подальшому - постанова Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року), відповідно до яких джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням, або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших людей. При цьому, оскільки приписи ст.1187 ЦК України не містять вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпеки), джерелом підвищеної небезпеки може бути визнана інша діяльність з урахуванням її особливих властивостей, до яких слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей (абзац 2 п. 5 постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року). Норми ст.2371 КЗпП України, ст.1168 ЦК України передбачають покладення обов`язку відшкодування завданої працівнику порушенням його законних прав моральної шкоди на роботодавця відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності (ухвала ВСУ від 12.10.2011 року, справа № 6-34198св10). Згідно абзацу 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами (в подальшому - постанова Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: - наявність такої шкоди; - протиправність діяння її заподіювача; - наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; - вини останнього в її заподіянні. Пунктами 68, 69 та 70 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві НПАОП 0.00 - 6.02 - 04, затвердженого постановою КМУ від 25.08.2004 року № 1112 із змінами і доповненнями (в подальшому - Порядок №1112), який був чинним на момент розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача [PERSON] , визначено, що віднесення захворювання до професійного проводилося відповідно до процедури встановлення зв`язку захворювання з умовами праці, і усі виявлені випадки хронічних професійних захворювань підлягають розслідуванню. Відповідно до приписів розділу «Повідомлення про професійні захворювання та розслідування причин виникнення професійного захворювання» Порядку №1112 за результатами розслідування випадку професійного захворювання складається Акт проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 (далі - Акт за формою П-4) згідно з додатком 15 до Порядку №1112, в якому зазначаються основні умови, обставини і причини виникнення професійного захворювання, заходи щодо запобігання розвитку професійного захворювання та забезпечення нормалізації умов праці, а також встановлюються особи, які не виконали відповідні вимоги законодавства про охорону праці і про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення. Згідно п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08.10.2010 року (форма П-4) причиною професійного захворювання встановлено виконання робіт на протязі тривалого часу в умовах дії шкідливих виробничих факторів: загазованість повітря робочої зони (зварювальний аерозоль) - 7,47 мг/мЗ; запиленість повітря робочої зони, а саме: марганець - 0,27 мг/мЗ, вуглецю оксид - 20,8 мг/мЗ, діоксид азоту - 2,46 мг/мЗ; рівень фізичного перенавантаження: робоча поза - 75,1%; статичне навантаження - 45036 кг/с. Відповідно до приписів пункту а) ч.1 ст.10 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 року №2801-XII із змінами і доповненнями, кожний громадянин зобов`язаний піклуватись про своє здоров`я. Проте, з Акту проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08.10.2010 року вбачається, що Позивач який відчуваючи погіршення стану здоров`я під час виконання професійних обов`язків, не звертався в медичні заклади та до керівництва кар`єру із скаргами на підозру захворювання, викликаного його професійною діяльністю. Таку поведінку позивача, а саме недбале ставлення до стану його та свідоме небажання змінювати місце роботи й посаду можна кваліфікувати як грубу необережність, адже за ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується. При цьому приписи ст.1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються в інших випадках заподіяння шкоди особі громадянина, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (п. 2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року; п. 7 постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року). Груба необережність має місце, коли особа не бажала настання несприятливих наслідків, але передбачала і ставилася до цього байдуже або намагалася їх самовпевнено уникнути. Отже, відповідач вважає, що виникнення хронічного професійного захворювання у позивача сталося в тому числі й за його грубої необережності, коли він не бажав настання несприятливих наслідків, але передбачав і ставився до них байдуже. Позивач при влаштуванні на роботу був ознайомлений з умовами праці на своєму робочому місці. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Абзацом 2 п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року впорядковано, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я обов`язково необхідно з`ясувати: - чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру; - за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні; - в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить; - інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За п. 9 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин - стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тобто, згідно з вимогами законодавства України спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах не є матеріально-правовою презумпцією. Як вбачається з позовної заяви та додатків до неї, наведений позивачем розмір компенсації моральних страждань у 180000,00 грн. не підтверджується жодними належними (ст.77 ЦПК України), допустимими (ст.78 ЦПК України), достовірними (ст.79 ЦПК України) та достатніми (ст.80 ЦПК України) доказами. Його твердження щодо соціальних обмежень, занадто погіршених умов життя та інтенсивних психологічних переживань внаслідок професійного захворювання є недоведеним. До позовної заяви не додано взагалі доказів про те, що Позивач витрачає кошти на своє лікування. А встановлений діагноз згідно лікарських висновків на професійну придатність, не позбавляв Позивача можливості і далі працювати, а лише обмежив його право у виборі роботи (праці) у конкретних умовах праці. В довідках про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги мова йде лише про забезпечення лікарськими засобами, ВМП. Наявність на робочому місці позивача шкідливих виробничих факторів є наслідком недосконалості виробничої технології - безпосереднього об`єктивного явища, яке знаходиться поза межами впливу відповідача та обумовлюється рівнем науково-технічного розвитку відповідної галузі науки, надбання та досягнення якої. АТ «ПОКРОВСЬКИЙ ГЗК» лише використовується. За п.98 Порядку №1112 підтверджені випадки професійних захворювань працівників, які змінили місце роботи підлягають реєстрації та обліку на останньому підприємстві, де були умови для виникнення професійного захворювання (незалежно від стажу роботи на ньому). МСЕК [PERSON] ступінь втрати професійної працездатності у відсотках у зв`язку з професійним захворюванням установлено за весь стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] у періоди з 05.03.1985 року по 30.05.1986 (1 рік 2 місяці 15 днів) працював електрозварником 4 розряду на дільниці №3 в Об`єднанні «Якутзолото» шахта «Омолой» ГОКа «Куларзолото» та з 30.05.1986 року по 01.10.1986 року (4 міс.) моторист промивочного приладу по видобуванню коштовних металів з правом електрозварювальних робіт 4 розряду і цей стаж роботи був включений, принаймні, до причин професійного захворювання в Акті форми П-4 та до професійного маршруту Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці. Умови праці на цих підприємствах є аналогічними до умов праці у відповідача. Відтак, викладене вище свідчить, що позивачем [PERSON] однозначний та єдиний причинний зв`язок між шкодою, яка завдана йому ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, та діяльністю АТ «ПОКРОВСЬКИЙ ГЗК» як джерелом підвищеної небезпеки не доведено. Отже, виходячи з того, що з моменту встановлення [PERSON] втрати професійної працездатності минуло майже дев`ять років, пред`явлення ним цього позову через доволі тривалий час слід розглядати як зловживання своїм правом, тим більше з огляду на зміну в бік збільшення таких соціально-економічних чинників як інфляція, мінімальний розмір прожиткового мінімуму для працездатних/непрацездатних осіб, мінімальна заробітна плата. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] 26 років пропрацював на Публічному акціонерному товаристві «Орджонікідзевський гірничо - збагачувальний комбінат» (яке в подальшому було АТ «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат») електрогазозварювальником (а.с.12-17). 07.05.2021 року позивач звільнений з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України. Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 06.10.2010 року комісія у складі голови Щербини П.Б. - лікаря з гігієни дітей та підлітків санітарної епідеміологічної станції м. Орджонікідзе та членів комісії виявила у [PERSON] такі захворювання: 1. Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пило токсичний бронхіт першої-другої стадії). ЛН другого ступеня; 2. Деф. артроз в поєднанні з пері артрозами колінних суглобів (ПФ другого-третього ст.) з порушенням функції ходи. Причина професійного захворювання: виконання робіт в умовах дії шкідливих виробничих факторів: загазованість повітря робочої зони (зварювальний аерозоль); запиленість повітря робочої зони, а саме: марганець, вуглецю оксид; діоксин азоту; рівень фізичного перевантаження; робоча поза; статичне навантаження (а.с. 9-11). Відповідно до виписки із медичної карти №3668 у [PERSON] встановлено діагноз: 1. Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пило токсичний бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В, загострення середнього ступеня важкості. ЛН другого ступеня. 2. Деформуючій артроз, у поєднанні з пері артрозами, колінних суглобів (ПФ другого-третього ступеня) з порушенням функції ходи. - Захворювання професійні (14.09.2010р.). Відповідно до довідки Обласної МСЕК при первинному огляді 01.10.2011 року визначено 40% втрати працездатності від професійних захворювань: 25% - ХОЗЛ; 15% - ДОА (а.с.7). При переогляді 11.11.2013 року залишено безстроково (а.с.8). Із наведеного вбачається, що професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача протягом 26 років, що зумовлено не забезпеченням роботодавцем безпечних умов праці, а отже наявні у зв`язку з цим підстав, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 КЗпП України, закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема у фізичних та душевних стражданнях, які він зазнає з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Згідно абзацу 9 п. 5 Рішення Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п. 11 розділу І Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до вказаного закону. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст.22 Конституції України. Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008р. встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Таким чином, Акціонерне товариство «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат» є належним відповідачем по справі. Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 3 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Згідно ч.ч. 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Свої моральні страждання, пов`язані з ушкодженням здоров`я на Акціонерному товаристві «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат» позивач оцінює в розмірі 180000,00 гривень. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазнав ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, у зв`язку з чим отримав 40% втрати професійної працездатності безстроково. При вказаних обставинах суд вважає, що в зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв`язки. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довго тривалість, стан здоров`я, тяжкість ушкодження здоров`я, настання у зв`язку з цим негативних змін у житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності в зв`язку з ушкодженням здоров`я. При цьому, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації від відповідача спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 130 000 гривень з розрахунку 3250 грн. за 1 % втрати працездатності (3250 грн. х 40 %). Щодо вимоги про стягнення 180 000 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Суд дає критичну оцінку доводам представників відповідача, викладені ними у письмових поясненнях та у судовому засіданні щодо невизнання позовних вимог позивача в частині стягнення суми моральної шкоди, оскільки вони є голослівними, безпідставними та нічим не доведеними і спростовуються поясненнями сторони позивача, наданими ними письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Те, що позивачу була заподіяна моральна шкода внаслідок дій відповідача є доведеним фактом, і тому він має законне право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1639 грн. 45 коп. (130000 грн. х 2270 грн./180000 грн.) На підставі викладеного та

Outcome: partial