Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] , за участі третьої особи - Відділу "Служби у справах дітей" Франківського району Управління "Служба у справах дітей" Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивує тим, що між нею та відповідачем 15.07.2017 року було зареєстровано шлюб, у шлюбі в сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що станом на даний час стосунки в сім`ї погіршились, останній рік почали виникати сварки на побутовій основі, сімейне життя поступово погіршувалось через постійні сварки, погляди на життя у сторін відрізняється, що призводить до постійних конфліктів та непорозумінь, подружнє життя з відповідачем у позивачки повністю припинено, спільного господарства практично не ведеться, шлюб носить лише формальний характер, подальше його збереження та примирення неможливі та суперечать інтересам позивачки та дитини. Окрім цього, вказує, що між сторонами не досягнуто однозначної згоди стосовно визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, на даний момент дитина проживає з позивачкою, відтак не погоджується, щоб дитина проживала з відповідачем, наполягає на визначенні місця проживання дитини разом з нею, вказуючи, що позивачка працевлаштована, має вільний графік робочого дня, має стабільний самостійний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, має у власності квартиру. Враховуючи вищевикладене, просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] разом з її мамою - [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явилася, хоча й була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення такого. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав заяву до суду, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позов визнав та просив такий задоволити. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 15 липня 2017 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №1837, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.07.2017 року. У сторін народилася донька: [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.11.2018 року. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч. 2 ст.140 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частин 3 та 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з приписами частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Доказів протилежного, а також того, що розірвання шлюбу суперечитиме інтересам хоча б одного з подружжя відповідачем не надано та судом не здобуто. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити, оскільки шлюб існує лише формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Щодо визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення належних умов для цього. Згідно з ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина повинна бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними актами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини Статтею 141 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом (ст. 153 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ст. 155 СК України). 11 липня 2017 року Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», та зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України, викладених у п. 24 постанови Пленуму від 12 червня 1998 року №16 "Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишаються діти, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей та турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. При цьому, судом було встановлено, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, відтак, позов в цій частині також підлягає до задоволення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи - Відділу "Служби у справах дітей" Франківського району Управління "Служба у справах дітей" Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини підлягає до задоволення.

Outcome: approved