Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

У листопаді 2021 року до суду звернувся [PERSON] із вищевказаним позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . Після її смерті залишилась спадщина, що складається з гаража, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 30.11.2021 року нотаріусом заведено спадкову справу № 74/2021. Позивач просив суд визнати на ним право власності на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після померлої дружини. Ухвалою судді від 30.12.2021 року позов залишений без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді від 14.01.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду 26.05.2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду письмову заяву, в якій просив суд слухати справу без його участі та ухвалити рішення, ураховуючи норми діючого законодавства. Третя особа Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Дудкіна С.Г. у судове засідання не прибула, про дату розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду письмову заяву, в якій просила суд слухати справу без її участі та ухвалити рішення, ураховуючи норми діючого законодавства. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, встановив такі фактичні обставини справи: [INFO] померла дружина позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 27 лютого 2020 року (а.с. 12). За життя померлій належав гараж за адресою: [ADDRESS] , який їй було передано у власність [PERSON] , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Автозаводської районної ради народних депутатів міста Кременчука за № 371/1 від 02.08.1990 року «Про дозвіл на передачу побудованого гаража громадянці [PERSON] » (а.с. 18). З тексту рішення вбачається, що громадянин [PERSON] (батько позивача) просив дозволити йому передати побудований гараж на ділянці [ADDRESS] невістці [PERSON] . Згідно пункту 3 зазначеного рішення Корчаку дозволено передати невістці [PERSON] вказаний вище гараж і в подальшому вважати її володільцем гаражу (а.с. 18). Відповідно до посвідчення № [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Автозаводської районної ради народних депутатів міста Кременчука 10.08.1990 року, [PERSON] є власником гаражу для автомобіля, мотоцикла (а.с. 17) За життя спадкодавець технічну документацію на гараж не замовляла, право власності на гараж в БТІ не реєструвала (а.с. 27). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованою 15.12.2021 року за номером 290324806, будь-які відомості про об`єкти нерухомого майна, що належать померлій [PERSON] , у реєстрах відсутні. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 грудня 2021 року приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Дудкіна С.Г. відмовила [PERSON] у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 15). Зі змісту постанови приватного нотаріуса зрозуміло, що спадкоємцями [PERSON] за законом першої черги є її чоловік - [PERSON] , який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, спадщину прийняв, та син - [PERSON] , [INFO] , який не прийняв спадщину. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII Про нотаріат, від 23 червня 2005 року № 2709-IV Про міжнародне приватне право, іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Спадкове право охоплює норми, що регулюють відносини, пов`язані з переходом прав і обов`язків від померлої особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно частин 2, 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до частини 1 статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною 4 статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. У відповідності до вимог частини 2 статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (до 03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами 1, 2 статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Отже до 05 серпня 1992 року законодавство України не передбачало процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 року). Враховуючи вказане, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації, про що вказано в листі Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35/18/1. У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлювальний документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року № 19-32/319). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в Постанові від 10 жовтня 2018 року під час розгляду справи № 557/1209/16-ц. Відповідно до положень частини 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно пункту 24 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що відповідачами у таких справах є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 року, однією з підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно та земельні ділянки є прерогативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що позивач та його представник не наполягали на стягненні з відповідача судових витрат.

Outcome: approved