Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнання за позивачем та відповідачкою по Ѕ частці за кожним майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 03 березня 2016 року та стягнення з відповідачки судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 2015 року. Шлюб було розірвано 07 травня 2019 року Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, оскільки сторони по справі дітей не мають. Позивач зазначає, що за час шлюбу з відповідачкою були набуті майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Майнові права на квартиру придбані на підставі Договору купівлі-продажу від 03.03.2016 року, укладеного між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та відповідачкою [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О. Загальна вартість квартири відповідно до п. 3.1 договору купівлі-продажу становить 1 370 775,96 грн. Позивач вказує, що будучи в шлюбі, на момент укладення даного договору він надав дружині нотаріальну заяву - згоду на укладення правочину, про що зазначено в п. 7.2 договору. Об`єкт будівництва за зазначеним договором на момент подачі позову в експлуатацію не прийнятий. Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу з відповідачкою питання щодо поділу спільного майна в добровільному порядку не вирішено. Майнові права на квартиру придбані у період перебування в зареєстрованому шлюбі, грошові кошти за договором купівлі-продажу майнових прав були сплачені в період шлюбу, тому майнові права належать подружжю на праві спільної сумісної власності. З посиланням на норми ст. ст. 60-65, 69, 70 СК України, ст. ст. 190, 325, 368, 372 ЦК України позивач просить задовольнити позов (т. 1 а.с. 32-38). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали (т. 1 а.с. 27, 28). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2020 року частково задоволена заява позивача [PERSON] про забезпечення позову; заборонено [PERSON] вчиняти дії щодо оформлення та відчуження Ѕ частини майнових прав на квартиру [ADDRESS] , що належать їй на підставі Договору купівлі-продажу від 03 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., зареєстрованому в реєстрі за № 388 (т. 1 а.с. 55-57). Ухвалою суду від 23.06.2020 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання на 21.07.2020 року на 11 год. 00 хв. (т. 1 а.с. 58, 59). Відповідачці був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 29.07.2020 року до суду від представника відповідачки [PERSON] надійшли відзив на позов та заява про виклик свідків. У відзиві сторона відповідачки просить передати цивільну справу на розгляд до Надвірнянського районного суду Івано-Франкіської області, у випадку розгляду справи відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача судові витрати. Зазначено, що перебування в зареєстрованому шлюбі під час купівлі-продажу майнових прав не є беззаперечною умовою визнання за другим з подружжя права спільної сумісної власності на майно. Позивачем не надано доказів особистої фінансової чи будь якої іншої участі в придбанні майнових прав або наявності поважних причин неможливості такої участі. Майнові права на квартиру були придбані відповідачкою за рахунок коштів, які були позичені у матері відповідачки. Зокрема відповідачкою були складені боргові розписки про те, що вона взяла в позику в її матері [PERSON] , яка багато років працює в Італійській республіці, кошти на придбання квартири. Саме вказані кошти були джерелом набуття права власності на майнові права. Окрім того, договір купівлі-продажу був укладений відповідачкою не в інтересах сім`ї. Ще задовго до реєстрації шлюбу відповідачка мала намір придбати нерухоме майно, а тому проводила пошук квартир також до реєстрації шлюбу. Майнові права на квартиру не могли бути придбані за спільні кошти подружжя, оскільки позивач у період перебування в зареєстрованому шлюбі не мав власних доходів, так як ніде не працював. Лише 25.05.2017 року позивач зареєструвався як фізична особа-підприємець, тобто більше ніж через рік після укладення відповідачкою договору купівлі-продажу. Однак, підприємницька діяльність не приносила доходу, достатнього для покриття будь яких витрат на оплату договору купівлі-продажу. Також 99 % вартості майнових прав були сплачені до вересня 2017 року (т. 1 а.с. 79-87, 110, 111). Ухвалою суду від 01.10.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки [PERSON] про передачу справи за підсудністю (т. 1 а.с. 117, 118). Ухвалою суду від 29.10.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів від Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (т. 1 а.с. 137, 138). Ухвалою суду від 29.10.2020 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] про витребування доказів від Головного управління ДПС у місті Києві (т. 1 а.с. 139, 140). 08.12.2020 року та 15.02.2021 року Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» суду надані копії документів на виконання ухвали суду про витребування доказів (т. 1 а.с. 148-151, 165-188). 05.02.2021 року Головним управлінням ДПС у м. Києві надана відповідь на виконання ухвали суду про витребування доказів (т. 1 а.с. 189-192). Ухвалою суду від 27.04.2021 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] про виклик свідків (т. 2 а.с. 45). Ухвалою суду від 27.04.2021 року підготовче провадження у справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (т. 2 а.с. 43). Ухвалою суду від 27.09.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки [PERSON] про зупинення провадження у справі (т. 2 а.с. 95). В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] просили задовольнити позов, надали пояснення викладені у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що він мав доходи як до укладення шлюбу, так і в шлюбі, працював в установах банку та фізичною особою-підприємцем. Він з відповідачкою в Лівобережному та в Дніпровському районах Києва спільно оглядали декілька об`єктів нерухомості для придбання житла ще до реєстрації шлюбу, оскільки збирались одружитися, тому вирішували все разом. З відповідачкою він жив у квартирі його батьків до та після реєстрації шлюбу. Розмір зарплати у відповідачки був нижчий, ніж його. На весілля їхніми батьками та його братом їм було подаровано близько 3 тис. дол. США. Ці гроші вони вклали на перший платіж за квартиру. З відповідачкою мали спільний бюджет. Гроші відповідачка не позичала. Договір купівлі-продажу майнових прав відповідачка підписала у його присутності, тоді ж були його батьки. Він з відповідачкою довіряли один одному, сплачували гроші по графіку раз в місяць, квартиру купували, щоб туди переїхати жити сім`єю. Відповідачка просила відмовити в позові, посилаючись на те, що оплата майнових прав проводилась за кошти її матері, яка працює за кордоном. Представник відповідачки [PERSON] проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Пояснила, що відповідачка працювала в Фонді держмайна, мала стабільний дохід, до реєстрації шлюбу з друзями шукала квартиру в Києві. Мати відповідачки працювала за кордоном, гроші заробляла для квартири єдиної доньки. Квартира придбавалась за кошти позики. Позивач не мав доходу для сплати коштів. Набуття майна у особисту власність, а не у власність подружжя, підтверджено самим договором. Між сторонами шлюбний договір не укладався. Для родини квартира не купувалась. Позивач не потребував житла. Про отримання відповідачкою в позику коштів у своєї матері позивач знав, гроші передавались кількома платежами. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.12.2015 року по 07.05.2019 року (а.с. 14, 15). Від шлюбу дітей не мають. 03.03.2016 року між відповідачкою [PERSON] та Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., зареєстрований в реєстрі за № 388, предметом якого є майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (далі - договір купівлі-продажу, а.с. 47-50). Отже, вищевказані майнові права на об`єкт нерухомості придбані у період перебування позивача та відповідачки у шлюбі. Відповідно положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Нормою частини 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18. Заперечуючи проти позову, відповідачка посилається на те, що майнові права на квартиру є її особистою власністю, так як набуті за кошти, отримані від позики у її матері, договір купівлі-продажу укладався нею не в інтересах сім`ї, позивачем не надано доказів особистої фінансової участі в придбанні майнових прав або наявності поважних причин неможливості такої участі, у період перебування в зареєстрованому шлюбі позивач не мав власних доходів, так як ніде не працював. Свідок зі сторони відповідачки [PERSON] суду засвідчила, що вона є двоюрідна сестра відповідачки, мати якої є її тіткою. Коли відповідачці виповнилось 16 років мати останньої виїхала працювати за кордон в Італію доглядальницею. З допомоги своєї матері відповідачка поступила в м. Києві до інституту, також у її тітки виникла ідея купити своїй доньці - квартиру. Ще за 8 місяців до укладення шлюбу відповідачка [PERSON] почала підшукувати собі квартиру. Тітка (мати відповідачки) наполягала, щоб квартира була більша, бо хотіла жити з відповідачкою. Сторони приймали кошти і подарунки матері відповідачки, яка щорічно приїжджала в Україну. Мати [PERSON] також щомісячно посилала посилки з продуктами та речами побутового вжитку, передавала кошти. Про розмір грошових сум не знає. Про передачу грошей тіткою відповідачці їй відомо з їхніх слів. З весни 2010 року відповідачка працює в Фонді держмайна держслужбовцем, її зарплата не досить висока. Сторони зустрічались близько 10 років, тому їхнє розлучення через рік було дивним. Вона з чоловіком приїжджали по речі відповідачки, тоді позивач не натякав про спільне майно та не казав про поділ майна. Вона бачила передачу коштів тіткою відповідачці на перших порах у 2010-2011 р.р. у м. Надвірне Івано-Франківської області, про цільове призначення грошей та їх суми не знає, про розписки їй не відомо. У місті Надвірному мати відповідачки має земельну ділянку та будинок у якому будує другий поверх, що потребує вкладення коштів. Тітка отримує 1200 євро в місяць, за кордоном знаходиться вже 19 років. За останні 19-20 років тітка витрачала кошти на будівництво та облаштування свого будинку, який ніяк не добудує. Отже, покази вказаного свідка не доводять факту щодо джерел набуття права власності на майнові права, у тому числі сплати за договором купівлі-продажу за рахунок позичених відповідачкою коштів. Відповідно пункту 3.1 договору купівлі-продажу, на дату підписання цього договору вартість майнових прав на квартиру складає 1 370 775 грн. 96 коп. Пунктом 3.2 договору купівлі-продажу визначено, що покупець здійснює оплату 99% вартості майнових прав за встановленим графіком, яким обумовлено першу оплату до 10 березня 2016 року у розмірі 407 120,45 грн., у подальшому щомісячно сім оплат до 10 числа кожного поточного місяця у розмірі по 52 774,90 грн., кінцевий термін оплати до 30.09.2017 року у розмірі 52 774,90 грн. У спростування доводів відповідачки стосовно неплатоспроможності позивача та внесення відповідачкою за договором купівлі-продажу особистих коштів позивачем надані відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] за період з 01.01.2015 року по вересень 2020 року (т. 1 а.с. 191, 192); довідку Головного управління ДПС у м. Києві від 09.04.2021, відповідно якої фізичною особою - підприємцем [PERSON] подані наступні податкові декларації платника єдиного податку: за звітний (податковий) період 2017 рік загальна сума доходу становить 645 000,00 грн., за звітний (податковий) період 2018 рік загальна сума доходу становить 855 000,00 грн., за звітний (податковий) період 2019 рік загальна сума доходу становить 350 000,00 грн. (т. 1 а.с. 240); виписку АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку позивача за період з 01.11.2015 року по травень 2019 року (т. 1 а.с. 241-250, т. 2 а.с. 1-38). Відповідно повідомлення Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» від 22.09.2017 № 114/5528, [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 03.03.2016 року № 388 сплатила 99 % вартості майнових прав квартири [ADDRESS] у розмірі 1 357 069,00 грн. (т. 1 а.с. 95). За відомостями журналу проводок КП «Житлоінвестбуд-УКБ», оплата внесків за договором з [PERSON] проводилась у період з 10.03.2016 року по 15.09.2017 року, загальний розмір сплати 1 357 069,00 грн. (т. 1 а.с. 149-151). Відповідно меморіальних ордерів оплати майнових прав на квартиру за договором купівлі-продажу за період з 08.04.2016 по 15.09.2017 та виписки по особовому рахунку за 10.03.2016, позивач від свого імені вносив кошти по 22 меморіальних ордерах на загальну суму 852 949 грн. (т. 1 а.с. 166-187) та у розмірі 257 620 грн. (т. 1 а.с. 188). У пункті 7.2 договору купівлі-продажу зазначено, що цей договір укладено за згодою чоловіка покупця, [PERSON] , яка викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О. 03 березня 2016 року за реєстровим № 387. Суд приймає до уваги вищевказані письмові докази на підтвердження обставин набуття права спільної сумісної подружжя сторін по справі на майнові права за договором купівлі-продажу, на що посилається позивач. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Отже, кошти за договором купівлі-продажу вносились сторонами багаторазовими платежами та відповідачкою не надано будь яких доказів набуття майнових прав за належні їй особисті кошти, у тому числі за отримані в позику. Відповідачкою не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майнові права набуті у період шлюбу з [PERSON] , договір купівлі-продажу укладався з метою купівлі житла для проживання сім`єю, оскільки, з пояснень позивача, він з відповідачкою мешкали у квартирі його батьків. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, суд враховує, що на момент розірвання шлюбу сторонами було сплачено 99 % вартості майнових прав. Відповідно пункту 3.3 договору купівлі-продажу, решту вартості майнових прав на квартиру, що залишились неоплаченими, покупець оплачує після обмірів відповідного органу та отримання технічного паспорту на квартиру за ціною майнових прав у перерахунку на 1 кв.м., яка діяла на момент здійснення покупцем останнього поточного платежу за цим договором. За наведених обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме слід визнати спільною сумісною власністю подружжя позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] - 99/100 частки майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та визнати за кожним із сторін у порядку поділу майна подружжя право власності на 99/200 частки майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у порядку розподілу судових витрат між сторонами суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивача сплачений останнім судовий збір в дохід держави у розмірі 10 930,40 грн., що включає: судовий збір за подачу позову у розмірі 10 510,00 грн. та судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн. (а.с. 8, 39, 54).

Outcome: partial