Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спадкового житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що після смерті [INFO] її матері [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема із житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час цей будинок нотаріально не оформлений. Вона є дочкою [PERSON] , інвалідом 3 групи, тому має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері. Також спадкоємцем майна померлої за заповітом є [PERSON] , син відповідачки [PERSON] , якому постановою Київського апеляційного суду відмовлено у визнанні за ним права власності в порядку спадкування на даний житловий будинок. Державний нотаріус у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині в житловому будинку відмовила, оскільки нею не подані належним чином оформлені документи, що підтверджують право власності. Покійна мати за життя свідоцтва про право власності на житловий будинок не отримувала. За вказаних обставин, позивачка не може реалізувати своє право на спадщину. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 06.10.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 22.10.2021 року представник відповідача адвокат Порхун О.П. надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю та стягнути з позивачки на користь відповідачки судові витрати, понесені за професійну (правничу) допомогу, зазначаючи, що позивачкою [PERSON] до позовної заяви не долученого жодного документу, який б підтверджував наявність права власності на житловий будинок у померлої [PERSON] та не надано документів, з яких можливо встановити коло спадкоємців на вказану спадщину. (а. с. 30-31). 29.11.2021 року позивачка [PERSON] надала суду пояснення на відзив. (а. с. 63). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.12.2021 року залучено до участі у справі правонаступника третьої особи Кашперівської сільської ради - Тетіївську міську раду, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Порхун О.П. у судовому засіданні позовних вимог не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Крім того, просила стягнути з позивачки [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень. Представник третьої особи Тетіївської міської ради, як правонаступник Кашперівської сільської ради, у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . (а.с.5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку прийняли діти померлої, спадкоємці за законом першої черги [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи № 11-15/502 до майна померлої [INFO] [PERSON] . (а. с. 39-59). Із вищезазначеної спадкової справи № 11-15/502 вбачається, що спадкоємці за законом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 27 жовтня 2004 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на 1/3 частину права на земельну частку (пай) у розмірі 3,16 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває в колективній власності членів ВАТ «Кашперівський бурякорадгосп» та на 1/3 частину простих іменних акцій ВАТ «Кашперівський бурякорадгосп» у кількості 467 штук.(а. с. 54-56). Разом з тим, у матеріалах спадкової справи міститься заява [PERSON] від 01 лютого 2019 року, в якій він зазначив, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , залишилась спадщина, яку відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконкому Кашперівської сільської ради 14 грудня 1985 року, Р. № 121, [PERSON] заповіла на його ім`я, та повідомив Тетіївську державну нотаріальну контору, що спадщину приймає згідно рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06.12.2018 року (справа № 380/1443/18), яким йому визначено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, і яку він цією заявою приймає. (а. с. 57-58). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року у цивільній справі № 380/506/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] . Постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні позову. (а. с. 8-13). 12.01.2021 року позивачка [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині, відповідно до ст. 535 ЦК УРСР, у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної 12.01.2021 року № 1/02-31 державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Бурлаченко О.Г., відмовлено [PERSON] у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині, відповідно до ст. 535 ЦК УРСР, у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки нею не подані належним чином оформлені документи, що підтверджують право власності, які є необхідні для вчинення нотаріальної дії (відсутній документ, що підтверджує право власності на житловий будинок). (а. с. 18). Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суд розмежовує час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. 01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року. Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, норми цього Кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Відповідно до абзацу 3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 роз`яснено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом, розміру обов`язкової частки. Відтак, суд вважає за необхідне при вирішенні справи керуватись правовими нормами ЦК УРСР 1963 року в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин. Стаття 524 ЦК УРСР визначає можливість спадкоємства за законом і за заповітом, та вказує, що спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За положенням ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР у випадку, якщо фактично спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном, він визнається таким, що прийняв спадщину. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку (ст. 535 ЦК УРСР). Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у постанові від 25 травня 2020 року в цивільній справі № 380/506/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно встановила, що[PERSON] , [INFO] , є рідною дочкою померлої [PERSON] та на час відкриття спадщини була інвалідом 3 групи довічно, а тому, незалежно від наявності заповіту, відповідно до статті 535 ЦК УРСР має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, яка, враховуючи те, що спадкоємцями майна померлої [PERSON] за законом є її діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] становить 2/9 частини спадкового майна (не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом - 2/3*1/3). Крім того, Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у постанові від 25 травня 2020 року в цивільній справі № 380/506/19 також встановила, що [PERSON] , [INFO] , яка є рідною дочкою померлої [PERSON] та на час відкриття спадщини була інвалідом 2 групи довічно, незалежно від наявності заповіту, відповідно до статті 535 ЦК УРСР має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, яка становить 2/9 частини спадкового майна (не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом - 2/3* 1/3). Питання щодо того, чи входить [PERSON] , [INFO] , який був сином померлої [PERSON] , та помер до розгляду справи, до переліку осіб, які мають право на обов`язкову частку відповідно до статті 535 ЦК УРСР, та чи успадкували вже спадкоємці померлого [PERSON] частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями і внаслідок чого увійшли до кола спадкоємців у цій справі, - судом першої інстанції не вирішувалося. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивачка дійсно має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON] , однак сумнівними є її доводи щодо необхідності визнання за нею права власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , оскільки це вочевидь порушує права інших спадкоємців за законом та за заповітом. Суд наголошує, що на момент відкриття спадщини ніхто із спадкоємців за законом, не повідомив нотаріуса про наявність заповіту, внаслідок чого позивачка [PERSON] , а також її сестра [PERSON] та брат [PERSON] як спадкоємці за законом отримали частину спадкового майна після смерті їх матері [PERSON] . При цьому, позивачка [PERSON] в судовому засіданні визнала факт її обізнаності станом на весну 2004 року про наявність заповіту на усе майно, належне її матері, складеного на ім`я її племінника [PERSON] , який є сином її рідної сестри [PERSON] . Відтак, крім позивачки [PERSON] , яка має право на обов`язкову частку, одночасно і її племінник [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, також має право на спадкове майно. Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи позивачки [PERSON] про те, що при визначенні її обов`язкової частки на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , не потрібно враховувати розмір спадкової маси, раніше прийнятої нею та іншими спадкоємцями по закону, оскільки це прямо суперечить змісту заповіту. За таких обставин, на переконання суду, у своїй сукупності фактичні дані даної справи достовірно вказують на те, за наявності заповіту на усе майно на ім`я [PERSON] , визначення обов`язкової частки позивачки [PERSON] , а також часток інших спадкоємців за законом, які мають право на таку частку (за наявності) здійснюється виходячи з розміру (вартості) усієї спадкової маси, а не лише її неоформленої частини, якою є житловий будинок, розташований в [ADDRESS] . Відтак, у даному випадку, зважаючи на наявність дійсних свідоцтв про право на спадщину за законом, заповіту на спадкове майно, а також відсутність відомостей щодо кола спадкоємців, частки кожного з них у спадщині, які визначає нотаріус, суд критично оцінює доводи позивачки про визнання за нею у порядку спадкування права власності саме на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , які не підтверджені жодними доказами. Більш того, у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Бурлаченко О.Г. не зазначений розмір частки позивачки [PERSON] у спадщині. Заразом, як зазначив у своєму інформаційному листі Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Суд повинен перевірити фактичні та правові підстави виникнення права власності на жилі будинки, які збудовані до 2004 року та на які відсутні правовстановлюючі документи. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як встановлено судом, на підтвердження права померлої матері [PERSON] на житловий будинок, позивачка надала лише копію технічного паспорту на житловий будинок, який виготовлений 03.01.2019 року, тобто вже після смерті [INFO] [PERSON] , та згідно якого неможливо встановити рік побудови. Технічний паспорт є документом, що засвідчує лише факт існування об`єкта нерухомого майна і містить його технічні характеристики. Відтак, на переконання суду, копія технічного паспорту не є достатнім доказом на підтвердження права спадкодавця [PERSON] на житловий будинок та підставою для визнання на теперішній час за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування. Будь-яких інших доказів (записи з погосподарських книг, довідки сільської ради тощо) на підтвердження належності об`єкта спадкування на праві власності спадкодавцю [PERSON] , позивачка суду не надала. Відтак, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити у зв`язку з недоведеністю позивачкою позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами. Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачкою. Разом з тим, представник відповідачки адвокат Порхун О.П. у відзиві на позовну заяву просила стягнути з позивачки на користь відповідачки судові витрати, які відповідачка понесла на професійну правничу допомогу в сумі 10000 гривень.(а. с. 32-33). Судом встановлено, що 16 жовтня 2021 року між відповідачкою [PERSON] та адвокатом Порхун О.П. укладено договір про надання правової допомоги, згідно з п. 3.1 якого розмір винагороди за послуги адвоката встановлений у фіксованій сумі в розмірі 10000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Однак, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на те, позивачка [PERSON] є інвалідом 3 групи та перебуває на пенсії, тому, хоча розмір даних витрат і є фіксованим, однак не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та становить надмірний тягар для позивачки, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Відтак, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з позивачки [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] 5000 грн. судових витрат. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved