Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

04 лютого 2021 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 травня 2008 року позивач та закрите акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ЗАТ «Альфа Банк») уклали кредитний договір №490072923 на суму 18044,49 доларів США для придбання автомобіля марки КІА Ріо 1,4, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . 28 травня 2008 року на забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору [PERSON] та ЗАТ «Альфа Банк» уклали договір поруки №490072923-П. 11 червня 2020 року акціонерне товариство «Альфа Банк», яке є правонаступником ЗАТ «Альфа Банк» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» уклали договір факторингу, відповідно до умов якого АТ «Альфа Банк» відступило ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №49007223 на суму 14280,63 долари США, що еквівалентно 380388,86 грн; право вимоги сплати процентів за цим кредитним договором на суму 2970, 23 долари США, що еквівалентно 79117,13 грн. Цього ж дня ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги №11/065/20ВП, згідно умов якого ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» передало [PERSON] право вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 28 травня 2008 року №490072923. Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги від 11 червня 2020 року №11/065/20ВП є недійсним. Так, відповідно до п. 1.3 вказаного договору передбачено право вимоги за кредитним договором оцінюється сторонами у розмірі 311964,04 грн. Однак у позивача відсутнє підтвердження виконання [PERSON] обов`язку щодо сплати коштів за отримане право вимоги за укладеним договором, та як наслідок, що [PERSON] є належним кредитором. Крім того, положеннями кредитного договору від 28 травня 2008 року №490072923 та договором факторингу від 11 червня 2020 року не передбачено заміну кредитора у зобов`язанні. В той же час, у ст. 1083 ЦК України зазначено про недопущення наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, якщо інше не встановлено договором факторингу. З оспорюваного позивачем договору вбачається, що з укладенням оспорюваного договору відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги. Фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права вимоги за кредитним договором від 28 травня 2008 року №490072923 від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу прав вимоги, який приховав дійсні наміри сторін. Вказані обставини є підставою для визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та [PERSON] 11 червня 2020 року №11/06/20ВП. До позовної заяви позивач додав клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати в ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» належно засвідчені копії договору факторингу від 11 червня 2020 року, договору відступлення права вимоги від 11 червня 2020 року, належним чином оформлені документи, які підтверджують перерахування [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» коштів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 07 липня 2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 04 липня 2021 року від представника відповідача надійшла заява, в якій представник відповідача просив відмовити позивачу у задоволенні позову, розглянути справу за наявними в ній матеріалами за відсутності відповідача. 04 липня 2021 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що 28 травня 2008 року позивач та ЗАТ «Альфа Банк» уклали кредитний договір №490072923 на суму 18044,49 доларів США для придбання автомобіля марки КІА Ріо 1.4, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . 28 травня 2008 року на забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору [PERSON] та ЗАТ «Альфа Банк» уклали договір поруки №490072923-П. 11 червня 2020 року акціонерне товариство «Альфа Банк», яке є правонаступником ЗАТ «Альфа Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» уклали договір факторингу, відповідно до умов якого АТ «Альфа Банк» відступило ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №490072923 на суму 14280,63 долари США, що еквівалентно 380388,86 грн; право вимоги сплати процентів за цим кредитним договором на суму 2970, 23 долари США, що еквівалентно 79117,13 грн. Цього ж дня ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги №11/065/20ВП, згідно умов якого ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» передало [PERSON] право вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 28 травня 2008 року №490072923. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №910/14255/18. Розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 512 цього Кодексу). Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України) Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що оскільки договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору майнове відшкодування отриманого права вимоги. Однак у позивача відсутні дані на підтвердження виконання [PERSON] до сплати коштів за отримане право вимоги за укладеним договором, та як наслідок, що відповідач є належним кредитором. Крім того, положеннями кредитного договору від 28 травня 2008 року № 490072923 та договору факторингу від 11 червня 2020 року не передбачено зміну кредитора у зобов`язанні. Разом з тим, сторони спірних договорів уклали угоди, які приховали дійсні наміри сторін. Отже вказані обставини є підставою для визнання вказаних договорів недійсними. Однак зазначені доводи та надані на підтвердження цих доводів докази не свідчать про недійсність оспорюваного договору про відступлення права вимоги, оскількипозивачем не надано будь-яких доказів про порушення його прав при укладенні договору про відступлення права вимоги, а отже, договір є правомірним правочином. З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин слід дійти висновку про те, що під час укладання оспорюваного договору відступлення права вимоги було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданих договорів, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання таких договорів недійсними. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed