Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

І. Позовні вимоги та стислий виклад позицій учасників справи. У серпні 2015 р. публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі також -ПАТ «Укргазвидобування», позивач) звернулося до суду з позовом про визнання недійсним договору поруки № П 30019775-13, укладеного 28.11.2014 між [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач 1) та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі також - банк, ПАТ «Дельта Банк», відповідач 2). На обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідно до умов договору кредитної лінії від 29.08.2013 № ВКЛ-2022390 отримав від ПАТ «Дельта Банк» кредит. 28.11.2014 для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та банком укладено договір поруки № П 30019775-13. На підставі вказаного договору на погашення заборгованості ПАТ «Укргазвидобування» за кредитним договором з депозитного рахунку [PERSON] , відкритого в ПАТ «Дельта Банк», було списано грошові кошти в еквіваленті 7 000 000 грн. Позивач вважає, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним з підстав його невідповідності вимогам закону вказуючи, що за змістом положень статей 546, 548 ЦК України забезпечення виконання зобов`язання здійснюється виключно у випадках, якщо це встановлено договором або законом, а договором кредитної лінії такий вид забезпечення виконання зобов`язання як порука не був передбачений. В ході розгляду справи позивач доповнив позов новою підставою. Послався на те, що оспорюваний договір поруки було укладено не 28.11.2014, а пізніше, коли основне зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування» було вже прострочене, що суперечить самій природі такого правочину, оскільки він вчинюється з метою недопущення невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання (т. 3 а.с. 68-71). Залучений до участі у справі як третя особа Національний банк України (далі також - НБУ, третя особа) в рамках цієї справи пред`явив до [PERSON] та до ПАТ «Дельта Банк» самостійний позов про визнання договору поруки недійсним з підстав порушення при його укладенні вимог закону та умов укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та НБУ договору застави майнових прав. Вимоги цього позову мотивовані тим, що за умовами договору застави майнових прав від 01.11.2013 ПАТ «Дельта Банк» передало НБУ в заставу майнові права за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390, зобов`язавшись не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов`язаннями на користь третіх осіб, не вносити зміни до договору кредитної лінії та договорів, які забезпечують його виконання, без отримання на це попередньої письмової згоди заставодержателя, що відповідає приписам статті 586 ЦК України та статті 17 Закону України «Про заставу». Отже ураховуючи, що в порушення вказаних вимог законодавства та умов договору застави майнових прав на підставі оспорюваного договору поруки майнові права ПАТ «Дельта Банк» за договором кредитної лінії фактично були відчужені без згоди НБУ, та цим договором фактично були внесені зміни до договору кредитної лінії, яким було визначено вичерпний перелік забезпечувальних зобов`язань, до яких договір поруки не входив, його слід визнати недійсним (т. 2 а.с. 133-138). Відповідач [PERSON] вимоги позивача та третьої особи не визнала та мотивувала свої заперечення тим, що ПАТ «Укргазвидобування» заявило позов про недійсність договору поруки з метою затягування судового процесу про стягнення на її користь грошових коштів в порядку регресу, а вимоги позову безпідставні і суперечать принципу свободи договору. Вказала, що за формою та змістом оспорюваний договір відповідає закону, яким не встановлено обов`язку поручителя попереджувати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є його істотною умовою. Отже такий вид забезпечення зобов`язання як порука не впливає безпосередньо на права та обов`язки боржника На обґрунтування заперечень проти вимог НБУ зазначила, що відчуження прав вимоги за кредитним договором договір поруки не передбачає, після списання банком з її рахунків грошових коштів на погашення заборгованості ПАТ «Укргазвидобування» дія кредитного договору припинилась у зв`язку з належним його виконанням, на цій підставі між нею та ПАТ «Укргазвидобування» виникли правовідносини стосовно відшкодування витрат в порядку регресу, а отримані від неї банком кошти стали предметом застави за договором застави майнових прав. Таким чином укладення договору поруки та його виконання жодним чином не порушує права та інтереси НБУ (т. 1 а.с. 53-56, т. 2 а.с. 199-203, т. 3 а.с. 147-152). Банк неодноразово змінював свою позицію щодо предмету позову та остаточно заявив про визнання вимог ПАТ «Укргазвидобування» та НБУ про недійсність договору поруки (т. 1 а.с. 199-204, 214, 216-221, т. 2 а.с. 231-239). Залучені до участі у справі як треті особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі також - ФГВФО, Фонд) та товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінгруп Фактор" (далі також - ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор") своїх представників до суду не направили, правом на подання пояснень щодо позовів та/або щодо відзивів не скористались. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 17.08.2015 суд відкрив провадження за позовом ПАТ «Укргазвидобування» та призначив справу до судового розгляду у попереднє судове засідання (т. 1 а.с. 40). В попередньому судовому засіданні 15.09.2015 представник відповідача 1 подав письмові заперечення на позовну заяву, а представник відповідача 2 - письмові пояснення у справі, які суд прийняв до розгляду та відклав попереднє судове засідання на 05.10.2015 (т. 1 а.с. 53-56, 63-69, 139-141). В попередньому судовому засіданні 05.10.2015 представник позивача подав письмові пояснення, а представник відповідача 2 - заяву про визнання позовних вимог та клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні, які суд прийняв до розгляду та відмовив у задоволенні клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні (т. 1 а.с. 145-147, 199-204, 208-209, 210-211). Ухвалою від 05.10.2015 суд зупинив провадження у справі до вирішення адміністративної справи № 826/18862/15 за позовом [PERSON] , [PERSON] та інших до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по здійсненню тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. про визнання протиправними дій та скасування рішення про визнання нікчемними договорів поруки (т. 1 а.с. 212-213). 27.11.2015 від відповідача 2 надійшли клопотання про залишення без розгляду заяви про визнання позовних вимог та заперечення проти позову (т. 1 а.с. 214, 216-221). Ухвалою від 03.08.2016 суд відновив провадження у справі та призначив справу до розгляду в судовому засіданні (т. 2 а.с. 15). 30.08.2016 від представника відповідача 1 надійшла апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у справі (т. 2 а.с. 17-18). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28.11.2016 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника відповідача 1 (т. 2 а.с. 28). 23.11.2016 від відповідача 2 надійшло клопотання про залучення до участі у справі як третіх осіб Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (т. 2 а.с. 35-36). 26.01.2017 від Національного банку України надійшли письмові пояснення щодо позову (т. 2 а.с. 43-48). В судовому засіданні 26.01.2017 суд залучив до участі у справі як третіх осіб Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, прийняв до розгляду пояснення НБУ та надані учасниками справи копії судових рішень, які стосуються предмету спору, та відклав розгляд справи на 28.02.2017 (т. 2 а.с. 127-130). 08.02.2017 від Національного банку України надійшла позовна заява (т. 2 а.с. 133-138). 24.02.2017 від відповідача 2 надійшла апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у справі (т. 2 а.с. 170). В судовому засіданні 28.02.2017 суд прийняв до розгляду позовну заяву НБУ, вручив її копію учасникам справи та відклав розгляд справи (т. 2 а.с. 167-169). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10.05.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача 2 (т. 2 а.с. 177). В судовому засіданні 08.08.2017 представник відповідача 1 подав додаткові пояснення до заперечень на позовну заяву, а представник відповідача 2 - клопотання про залишення без розгляду заперечень проти позову та заяву про визнання позовних вимог, які суд прийняв до розгляду та за клопотанням представника НБУ відклав розгляд справи (т. 2 а.с. 199-203, 231-239, т. 3 а.с. 44-46). 04.09.2017 від позивача надійшли додаткові пояснення та клопотання про призначення судової експертизи (т. 3 а.с. 54-57, 58-62). В судовому засіданні 04.09.2017 суд роз`яснив представнику позивача право на подання заяви про зміну підстав позову та оголосив перерву в судовому засіданні до 11.09.2017 (т. 3 а.с. 63-64). В судовому засіданні 11.09.2017 представник позивача подав заяву про зміну підстав позову, яку суд прийняв до розгляду (т. 3 а.с. 68-82, 83-84). Ухвалою від 11.09.2017 суд призначив у справі технічну експертизу давності документа та зупинив провадження у справі (т. 3 а.с. 85-86). 16.02.2018 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів (т. 3 а.с. 108-110). Ухвалою від 20.02.2018 суд поновив провадження по справі та призначив справу до розгляду в судовому засіданні 04.05.2018 (т. 3 а.с. 111). 03.05.2018 від НБУ надійшли додаткові письмові пояснення (т. 3 а.с. 120). В судовому засіданні 04.05.2018 суд постановив протокольну ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, встановив строки для подання заяв по суті справи, відмовив у прийнятті пояснень НБУ та відклав розгляд справи для виклику експертів (т. 3 а.с. 126-129). 14.05.2018 від позивача надійшли письмові пояснення по справі (т. 3 а.с. 133-135). 22.05.2018 від відповідача 1 надійшли відзив на позовну заяву та зустрічний позов (т. 3 а.с. 147-152, 157-161). 05.06.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив (т. 3 а.с. 162-175). 20.06.2018 від НБУ надійшла відповідь на відзив (т. 3 а.с. 176-202). В судовому засіданні 20.06.2018 суд заслухав експертів, прийняв до розгляду відзив на позовну заяву та відповіді на відзив, відмовив у прийнятті до розгляду зустрічної позовної заяви та оголосив перерву в судовому засіданні до 05.07.2018 (т. 3 а.с. 205-207). Ухвалою від 05.07.2018 суд скасував попередню ухвалу про призначення експертизи, призначив технічну експертизу давності документа, зобов`язав сторони надати об`єкт дослідження і експериментальні зразки та зупинив провадження по справі (т. 3 а.с. 215-216, 217-219). 13.07.2018 та 18.07.2018 від відповідача 2 та від позивача на виконання ухвали суду надійшли витребувані судом документи (т. 3 а.с. 223, 224). 10.05.2019 від відповідача 2 надійшло повідомлення про відступлення права вимоги за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 на користь ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" (т. 4 а.с. 45-50). 13.05.2019 від ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" надійшла заява про заміну відповідача 2 (т. 4 а.с. 51-53). 19.07.2019 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експертів (т. 3 а.с. 249). Ухвалою від 02.08.2019 суд поновив провадження по справі та призначив справу до розгляду в судовому засіданні 02.12.2019 (т. 4 а.с. 69). Ухвалою від 02.12.2019 суд відмовив у заміні відповідача 2, залучив ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" до участі у справі як третю особу, встановив строк для подання пояснень та відклав розгляд справи на 04.02.2020 (т. 4 а.с. 78-79, 81-83). 04.02.2020 від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (т. 4 а.с. 95-97). 04.02.2020 від представника НБУ надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд задовольнив та відклав розгляд справи на 28.02.2020 (т. 4 а.с. 104, 105). Ухвалою від 28.02.2020 суд зупинив провадження у справі до перегляду у касаційному порядку Об`єднаною палатою Верховного Суду судового рішення у цивільній справі № 761/21994/15 за позовом ПАТ «Укргазвидобування» до [PERSON] , ПАТ «Дельта Банк», треті особи: НБУ, ФГВФО, про визнання договору поруки недійсним (т. 4 а.с. 111, 112-114). Ухвалою від 05.01.2022 суд поновив провадження у справі та призначив справу до розгляду в судовому засіданні 10.03.2022 (т. 4 а.с. 130-131). 09.03.2022 від представника НБУ надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд задовольнив та відклав розгляд справи на 18.05.2022 (т. 4 а.с. 137, 139). 06.05.2022 від представника НБУ надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке було задоволене ухвалою суду від 10.05.2022 (т. 4 а.с. 151-154, 158). В судовому засіданні 18.05.2022 суд заслухав вступні промови представників позивача та третьої особи з самостійними вимогами, дослідив письмові докази та оголосив перерву для підготовки учасників справи до судових дебатів (т. 4 а.с. 162). 24.05.2022 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи постанови Верховного Суду у господарській справі № 910/14422/15 (т. 4 а.с. 171-172). В судовому засіданні 27.06.2022 суд долучив до матеріалів справи постанову Верховного Суду у господарській справі № 910/14422/15, заслухав виступи представників позивача та третьої особи з самостійними вимогами в судових дебатах та вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Обґрунтування підстав розгляду справи в порядку цивільного судочинства. З 15.12.2017 порядок здійснення цивільного судочинства визначається Цивільним процесуальним кодексом України в редакції Закону від 03.10.2017 № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України). Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК Українисправи в судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно зі статтею 19 цього Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Юрисдикцію господарських судів судів визначає норма статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), за приписами якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (пункт 1). Водночас слід зазначити, що впродовж тривалого періоду часу питання юрисдикційної належності наведеної категорії справ було відкритим, що зумовлювалось нечіткістю правового регулювання та відсутністю сталої судової практики. Як убачається з матеріалів справи, позовні заяви ПАТ «Укргазвидобування» та Національного банку України були подані у 2015 та у 2017 роках, відповідно, в період дії ЦПК та ГПК в редакціях до 15.12.2017. В період дії процесуальних кодексів у вказаних редакціях розмежування належності спору до цивільної чи господарської юрисдикції здійснювалось, зокрема, на підставі суб`єктного складу сторін, а саме: у разі участі у справі фізичної особи у статусі позивача чи відповідача розгляд такої справи здійснювався за правилами цивільного судочинства окрім випадків, чітко визначених статтею 12 ГПК. Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, розумність строків розгляду справи судом (частина 3 статті 2 ЦПК України). За нормою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21.10.2010). Провадження у цій справі було відкрите з додержанням вимог статті 122 ЦПК у чинній на той час редакції і її розгляд в порядку цивільного судочинства ніхто не оспорював. В подальшому, після набрання чинності Законом від 03.10.2017 № 2147-VІІІ, жодна зі сторін також не ставила питання про неповноважність суду, а відтак є легітимним очікування учасників цієї справи на ухвалення судом рішення по суті спору без зайвих процедурних затримок, до яких беззаперечно призвело б закриття провадження у справі. Відтак, незважаючи на те, що внаслідок законодавчих змін змінилась юрисдикційна належність цієї справи, суд урахував тривалість судового процесу, характер спірних правовідносин та велику кількість інших судових справ, пов`язаних зі спірними правовідносинами, та дійшов висновку, що закриття провадження у справі не буде відповідати завданням та загальним засадам цивільного судочинства та матиме наслідком порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті права на справедливий суд. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом. 29.08.2013 між ПАТ "Дельта Банк" (кредитором) та ПАТ "Укргазвидобування" (позичальником) укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390 (далі також- кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (т. 2 а.с. 240-242). Кредитним договором передбачено, що кредит надається позичальнику для поповнення обігових коштів та рефінансування поточної заборгованості, надання кредиту здійснюється окремими частинами (траншами) в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150 000 000 грн зі сплатою плати за користування кредитом в розмірі 24% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 28.08.2014 (пункти 1.1., 1.2. кредитного договору). Згідно з умовами, визначеними пунктом 1.3. кредитного договору, забезпеченням позичальником виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір застави рухомого майна (виробничих запасів), що належать позичальнику; договір застави (товарів в обороті), що належать позичальнику. У подальшому між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» було укладено низку додаткових договорів до кредитного договору, якими, зокрема, вносились зміни до розміру максимального ліміту заборгованості за кредитною лінією та збільшувався термін кредитування (т. 2 а. с. 243, 244, 245, 246, 247). За умовами додаткового договору № 4 від 28.11.2014 надання кредиту здійснюється в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 79 870 000 грн зі сплатою плати за користування кредитом в розмірі 24% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 31.12.2014 (т. 2 а.с. 246). 01.11.2013 між Національним банком України (заставодержателем) та ПАТ «Дельта Банк» (заставодавцем) укладено договір застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9 (далі - договір застави), предметом якого є, зокрема, майнові права за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 29.08.2013 з додатковими договорами до нього, зобов`язання за яким забезпечуються договором застави майнових прав від 29.08.2013 № ВКЛ-2022390/S-1 (т. 2 а.с. 141-146). Відповідно до пункту 1.4. договору застави надана застава забезпечує виконання заставодавцем вимог заставодержателя за кредитами для підтримки ліквідності, наданими згідно із кредитними договорами, що перераховані в цьому пункті (усього 25 кредитних договорів на загальну суму 2 572 698 576,69 грн). Згідно з пунктами 3.4.2., 3.4.5. договору застави заставодавець зобов`язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов`язаннями на користь третіх осіб, не вносити надалі змін до договорів кредитної лінії та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя. На підставі договору застави у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна 05.11.2013 було зареєстровано приватне обтяження (застава рухомого майна) за об`єктом: майнові права за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування», та оголошено заборону відчуження предмета обтяження. Обтяжувачем рухомого майна визначено Національний банк України, а боржником - ПАТ «Дельта Банк» (т. 2 а.с. 149-150). Договором від 27.12.2013 сторони договору застави внесли до нього зміни шляхом викладення розділу 1 «Предмет Договору» у новій редакції (т. 2 а.с. 147-148). 30.10.2014 Правління НБУ прийняло постанову № 692/БТ, якою ПАТ «Дельта Банк» віднесене до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження у його діяльності, які передбачали прийняття погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, лише у грошовій формі, заборону передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку та не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальниками заборгованості. 28.11.2014 між ПАТ «Дельта Банк» (кредитором) та [PERSON] (поручителем) укладено договір поруки № П30019775-13 (далі також - договір поруки, оспорюваний договір), відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалась перед кредитором солідарно відповідати в частині, обмеженій розміром загального зобов`язання поручителя відповідно до пункту 2.3. даного договору за виконання позичальником ПАТ «Укргазвидобування» зобов`язань за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 та договорами про внесення до нього змін і доповнень (т. 1 а. с. 24-27). Згідно з пунктом 2.2. договору поруки загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 7 000 000 грн на курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника за договором кредиту. Договором поруки передбачено право банку на списання грошових коштів з будь-яких рахунків поручителя, відкритих у кредитора (пункт 1.3.). За обставинами справи установлено, що на момент укладення оспорюваного договору між банком та [PERSON] існували правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу (депозиту), та цієї ж дати аналогічні договори поруки були укладені і з іншими фізичними особами - вкладниками. Відомості про оспорюваний договір поруки було внесено банком до автоматизованої банківської системи лише 20.02.2015 та цієї ж дати здійснене договірне списання коштів із депозитного рахунку [PERSON] в сумі, еквівалентній 7 000 000 грн, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування» (т. 1 а.с. 108, 109, 110, 121). Постановою Правління НБУ від 02.03.2015 № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних (т. 1 а.с. 78-79). Згідно з прийнятим на виконання цієї постанови рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 02.03.2015 № 51 у редакції рішення від 08.04.2015 № 71 з 03.03.2015 було розпочато процедуру виведення у ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на шість місяців, з 03.03.2015 до 02.09.2015 включно (т. 1 а.с. 80, 82). 11.03.2015 уповноважена особа ФГВФО [PERSON] видав наказ № 67 про перевірку укладених АТ «Дельта Банк» правочинів (договорів) за кредитними операціями на предмет їх нікчемності та створення для здійснення такої перевірки відповідної комісії. Комісією ПАТ «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями прийнято рішення, оформлене протоколом від 29.04.2015 № 1, про віднесення договорів поруки, що були укладені 28.11.2014 між банком та фізичними особами, у тому числі і договору поруки № П30019775-13, до нікчемних на підставі пункту 7 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон про систему гарантування вкладів фізичних осіб, т. 1 а.с. 85). Листами від 07.05.2015 банк повідомив ПАТ «Укргазвидобування» та [PERSON] про нікчемність оспорюваного договору поруки та про нікчемність погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 29.08.2013 шляхом договірного списання грошових коштів з рахунків [PERSON] (т. 1 а.с. 86, 87-88, 89). На виконання наказу уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації банку № 309 від 07.05.2015 із урахуванням змін, внесених наказом № 325 від 13.05.2015, застосовано наслідки нікчемності договорів поруки шляхом повернення поручителям коштів, списаних з їх рахунків на погашення заборгованості ПАТ «Укргазвидобування» перед банком, на відкриті балансові рахунки 2909 фізичних осіб-поручителів; відновлено в автоматизованій банківській системі кредитну заборгованість за кредитним договором. 14.05.2015 ПАТ «Дельта Банк» повернув поручителям списані в порядку договірного списання з рахунків фізичних осіб-поручителів грошові кошти. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 03.08.2015 № 147 строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» та повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В. В. було продовжено до 02.10.2015 включно. У подальшому, на підставі постанови Правління НБУ від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 02.10.2015 № 181 «Про початок ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідації банку, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора Кадирову В. В. на строк з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно. У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 у 2015 р. банк звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до ПАТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості (господарська справа № 910/14422/15). Справа № 910/14422/15 розглядалась в судах неодноразово (т 3 а.с. 33-39, 40-41, 72-82). В кінцевому результаті рішенням Господарського суду м. Києва від 15.03.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021, та частково зміненим постановою Верховного Суду від 07.02.2022, з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» (правонаступника ПАТ «Дельта Банк») стягнута заборгованість за тілом кредиту в сумі 79 870 000 грн та пеня за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 20 048 464,11 грн (т. 4 а.с. 173-188). Водночас [PERSON] у 2015 р. також заявила до ПАТ «Укргазвидобування» судову вимогу (позов) про стягнення в порядку суброгації коштів, сплачених на виконання зобов`язання за кредитним договором (цивільна справа № 761/18421/15-ц). Слід зазначити, що рішення у цивільній справі № 761/18421/15-ц дотепер не прийняте, оскільки провадження було зупинене до розгляду цієї справи (т. 1 а.с. 245). Окрім того [PERSON] та інші поручителі за аналогічними договорами поруки не погодились з діями уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» щодо нікчемності договорів поруки та оскаржили їх в порядку адміністративного судочинства (адміністративна справа № 826/18862/15). Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.12.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016, та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.06.2016, позов поручителів задоволено частково - визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В., яке оформлене протоколом комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями № 1 від 29.04.2015, про визнання нікчемними договорів поруки, у тому числі і договору поруки від 28.11.2014 № П30019775-13 (т. 2 а.с. 204-216, 217-224, 225-230). За результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-01-28-000102-b від 26.03.2019, ПАТ «Дельта Банк» (банк) та ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» (новий кредитор) уклали договір про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019, відповідно до умов якого банк відступив новому кредитору належні банку права вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього договору, в тому числі і за договором кредитної лінії від 29.08.2013 № ВКЛ-2022390. У подальшому, на підставі договору про відступлення прав вимоги 01.02.2021 № В01/02, право вимоги за договором кредитної лінії від 29.08.2013 № ВКЛ-2022390 перейшло до ТОВ «Інтер Вей Капітал». V. Зміст спірних правовідносин, оцінка суду, норми права та мотиви їх застосування. У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до положень частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), а якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню. З огляду на те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України), власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб сторони недійсного правочину були приведені до того стану, який вони мали до його вчинення, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці та підтверджується численними висновками Верховного Суду України та Верховного суду. Предметом спору у цій справі є вимоги про визнання недійсним договору поруки, який був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, заявлені стороною основного зобов`язання (позичальником) та заставодержателем майнових прав банку до позичальника за кредитним договором, тобто особами, які не є сторонами оспорюваного договору. За змістом нормативних положень, які містяться у Главі 49 ЦК України «Забезпечення виконання зобов`язань», забезпечення зобов`язання по суті створює нове зобов`язання (забезпечувальне), яке є акцесорним (додатковим), таке зобов`язання завжди виникає у зв`язку з основним зобов`язанням та, як правило, залежить від долі останнього. Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже ураховуючи, що порука як один з видів забезпечення виконання зобов`язання, завжди виникає у зв`язку з основним зобов`язанням, обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Згідно з нормою частини першої статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Вимоги позивача про визнання договору поруки недійсним ґрунтуються, зокрема, на умовах договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390, згідно з яким виконання зобов`язань позичальника забезпечується лише заставою, а такого виду забезпечення виконання зобов`язання як порука ним не передбачено. Норми діючого законодавства також не передбачають обов`язковість забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором порукою, у зв`язку з чим позивач вважає що оспорюваний договір поруки суперечить положенням статті 548 ЦК України, і на цій підставі просить визнати його недійсним. Позивач також посилався на підроблення оспорюваного договору в частині дати його укладення вказуючи, що на момент прийняття банком поруки [PERSON] основне зобов`язання було вже прострочене, що суперечить самій природі такого правочину, який вчинюється з метою недопущення невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання. З метою з`ясування часу складення оспорюваного договору суд за клопотанням позивача призначив технічну експертизу давності документа, проте за результатами її проведення експертам не вдалося встановити фактичну дату створення (укладення) договору поруки № П30019775-13 (т. 4 а.с. 1-34), а інших доказів на підтвердження доводів позивача про невідповідність давності виконання цього договору вказаній у ньому даті суду не надано. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про заставу» та частини другої статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктами 3.4.2., 3.4.5. договору застави майнових прав, що був укладений за рік до укладення договору поруки, банк зобов`язався не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов`язаннями на користь третіх осіб, не вносити надалі змін до договорів кредитної лінії та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання на це попередньої письмової згоди заставодержателя. Оспорюваний договір поруки було укладено без згоди заставодержателя, що згідно з позицією Національного банку України є підставою для визнання його недійсним. Разом з тим 16.06.2021Верховний Суд виніс постанову у цивільній справі № 761/21994/15 з аналогічними підставами та предметом позову, якою відмовив у задоволенні вимог ПАТ «Укргазвидобування» та Національного банку України про визнання недійсним договору поруки (т. 4 а.с. 126-128). Згідно з викладеними у цій постанові висновками, зробленими на підставі аналізу норм статей 553, 554, 548, 626 ЦК України та статті 52 Закону України «Про заставу», наведені позивачами обставини не можуть бути підставами для визнання договору поруки недійсним, а його укладення та виконання жодним чином не порушує права та інтереси позичальника та Національного банку України як заставодержателя з огляду на те, що порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, а на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань безпосередньо не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються; чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань; положення статті 548 ЦК України не передбачають обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення його виконання; зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним; в силу статті 52 Закону України «Про заставу» отримані банком грошові кошти за договором поруки стали предметом застави майнових прав, про що банк повинен був повідомити Національний банк України як заставодержателя. Висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, мають ураховуватись судом при виборі і застосуванні норми права (частина четверта статті 263 ЦПК України), проте підстав для урахування наведеної вище правової позиції Верховного Суду до спірних правовідносин суд не вбачає, оскільки змінились фактичні обставини, які істотно впливають на вирішення цієї справи. Такою обставиною є набрання законної сили рішенням суду у господарській справі № 910/14422/15 про стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» (правонаступника ПАТ «Дельта Банк») заборгованості за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390. Ухвалюючи рішення у вищевказаній господарській справі, суди виходили, зокрема, з того, що договори поруки є нікчемними в силу пункту 7 частини третьої статті 38 Закону про систему гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки набуття фізичними особами замість банку прав кредиторів за кредитним договором (внаслідок здійснення банком договірного списання коштів за договорами поруки) надає переваги фізичним особам перед іншими вкладниками банку та фактично порушує черговість задоволення вимог кредиторів, встановлену статтею 52 цього Закону. Вказаним рішенням також установлено, що списані з рахунків поручителів кошти у подальшому були повернуті банком на їх балансові рахунки. Водночас існує чинне рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, яким визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» про нікчемність договорів поруки, у тому числі і оспорюваного договору поруки від 28.11.2014 № П30019775-13. У цьому рішенні зазначено, що договори поруки укладені з дотриманням передбачених законом вимог, за взаємною згодою сторін та за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, на виконання договорів поруки відбулося погашення заборгованості за договорами кредитних ліній шляхом списання грошових коштів з рахунків поручителів, у зв`язку з чим до кожного з поручителів перейшло право вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» в частині виконаного зобов`язання за договорами кредитних ліній. Висновок адміністративного суду щодо виникнення між поручителями та ПАТ «Укргазвидобування» правовідносин стосовно відшкодування витрат, які поручителі понесли внаслідок виконання зобов`язань по договорам кредитних ліній ґрунтується на положеннях частини другої та третьої статті 556 ЦК України, якими визначено, що до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язані, у тому числі і ті, що забезпечували його виконання, при цьому до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора в розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Отже правова оцінка договорів поруки, надана судом при розгляді адміністративної справи, суперечить висновкам, наданим судом у господарській справі, розгляд якої відбувся значно пізніше. На момент прийняття Верховним Судом постанови у цивільній справі № 761/21994/15 рішення у господарській справі № 910/14422/15 не набрало законної сили, а тому факт стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» на користь правонаступника кредитодавця заборгованості за договором кредитної лінії та надана при розгляді цієї справи правова оцінка договору поруки як нікчемного не були враховані при перегляді судових рішень у цивільній справі, що і є підставою для відхилення викладеної вище правової позиції Верховного Суду. За наведених обставин при розгляді цієї справи суд приймає до уваги правову оцінку договору поруки, надану судом в останньому за датою ухвалення судовому рішенні (у господарській справі), та виходить з встановлених у цьому рішенні обставин, що відповідає завданню цивільного судочинства, принципам верховенства права, законності і правової визначеності та внутрішньому переконанню суду, яке ґрунтується на оцінці сукупності установлених фактів та аналізу положень Закону про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Так, судом установлено, що постановою Правління НБУ від 11.09.2014 № 560/БТ встановлено особливий режим контролю за діяльністю ПАТ «Дельта Банк» шляхом призначення куратора, а постановою від 30.10.2014 № 692/БТ цей банк віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження його господарської компетенції, які передбачали прийняття погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, лише у грошовій формі, заборону передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку та не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальниками заборгованості. На підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 № 150 розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Відповідно до частин першої, другої статті 38 Закону про систему гарантування вкладів фізичних осіб (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про віднесення договорів поруки до нікчемних) уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Відповідно до встановлених постановою Правління НБУ від 11.09.2014 обмежень погашення заборгованості за кредитними договорами мало здійснюватися виключно у грошовій формі для забезпечення зовнішніх надходжень коштів до проблемного банку на погашення кредитів з метою покращення поточної ліквідності банку та недопущення погіршення фінансового стану. Отже, виходячи із суті правочину поруки, що включає встановлене статтею 556 ЦК України право регресу (суброгації), та ураховуючи мету встановлених НБУ обмежень, якою є запобігання появі будь-яких прав третіх осіб на активи проблемного банку, укладення будь-яких договорів, що передбачають набуття третьою особою права вимоги до позичальника, тобто фактично призводять до обтяження майнових прав за кредитним договором, потребувало погодження куратора банку. Судом установлено, що куратор банку не погоджував укладення договору поруки із [PERSON] , а списання коштів з її поточного рахунку на погашення заборгованості ПАТ «Укргазвидобування» за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 відбулося у період, коли ПАТ «Дельта Банк» було визнано проблемним, за умов практичної неможливості здійснити переказ коштів з рахунків до інших банків, тобто у період неможливості виконання банком своїх зобов`язань перед кредиторами. Внаслідок проведених операцій вкладник (кредитор) банку [PERSON] отримала право зворотної вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» і з метою реалізації цього права звернулась до суду з відповідним позовом. Таким чином банк, уклавши оспорюваний договір поруки після визнання його проблемним, надав [PERSON] переваги у вигляді передачі їй права вимоги до АТ «Укргазвидобування», які прямо не встановлені для неї законодавством чи внутрішніми документами банку, що свідчить про його нікчемність в силу пункту 7 частини третьої статті 38 Закону про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Щодо судового рішення в адміністративній справі № 826/18862/15, то слід зазначити, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.07.2018 у справі № 826/1476/15, при виявленні нікчемних правочинів ФГВФО не наділений повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку (щодо перевірки договорів, інших правочинів), підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 Закону про систему гарантування вкладів фізичних осіб перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Окрім того, постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19.12.2018 закрите провадження в адміністративній справі № 826/12398/15 за позовом [PERSON] до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення у формі повідомлення про визнання нікчемним договору поруки від 28.11.2014 № П 2022390-8. У вказаній постанові суд послався на вищевказану постанову Великої Палати Верховного Суду та дійшов висновку, що правова природа оскаржуваного рішення унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його протиправним. Наведені правові позиції Верховного Суду дають підстави для висновку, що наявність рішення суду про визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», яке оформлене протоколом комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями № 1 від 29.04.2015, про визнання нікчемними договорів поруки, у тому числі і договору поруки від 28.11.2014 № П30019775-13, жодним чином не впливає нікчемність договорів поруки, оскільки вони є нікчемними в силу закону, а не на підставі вказаного рішення. Незважаючи на встановлену законом нікчемність оспорюваного договору, суд визнає обґрунтованими доводи ПАТ «Укргазвидобування» про те, що наявність чинного рішення судув адмінстраттивній справі, яким фактично установлена дійсність договору поруки, створює ризик стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості за договором кредитної лінії у визначеному у договорі поруки розмірі, що з урахуванням існування так само чинного рішення суду у господарській справі призведе до подвійного стягнення. Внаслідок укладення нікчемного договору поруки фактично відбулося відчуження майнових прав, переданих у заставу Національному банку України, при цьому банк втратив можливість отримати реальні кошти у визначеному в оспорюваному договорі розмірі, що погіршило його ліквідність та призвело до неможливості виконання в повному обсязі грошових зобов`язань перед Національним банком України, а право на отримання таких коштів від позичальника ПАТ «Укргазвидобування» неправомірно набула [PERSON] . З огляду на викладене суд дійшов до переконання, що ПАТ «Укргазвидобування» та Національний банк України мають обґрунтовану юридичну заінтересованість у приведенні сторін нікчемного правочину до того стану, який вони мали до його вчинення. Правові наслідки нікчемних правочинів банку, в якому Фондом здійснюється тимчасова адміністрація та/або процедура ліквідації, визначає частина четверта статті 38 Закону про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Рішенням суду у господарській справі № 910/14422/15 установлено, що списані на виконання умов договорів поруки з рахунків поручителів кошти у подальшому були повернуті на їх балансові рахунки, тобто фактично були застосовані наслідки їх нікчемності, проте вказана обставина автоматично не вирішує правову проблему, яка виникла внаслідок наявності двох судових рішень з протилежними висновками щодо дійсності договорів поруки. За правилом, установленим частиною другою статті 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним в силу закону і визнання його недійсним судом не вимагається. Разом з тим у ЦК України відсутні імперативні норми, які б забороняли суду визнавати нікчемний правочин недійсним за підставами, визначеними цим Кодексом, зокрема, у разі невизнання його сторонами чи однією зі сторін факту його нікчемності. Такий висновок суду узгоджується з роз`ясненнями, даними Верховним Судом України у пункті 5 постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та відповідає правовій позиції, висловленій Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 по справі № 577/5321/17. Отже ураховуючи, що вчинені Фондом дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів поруки, передбачені Законом про систему гарантування вкладів фізичних осіб, не призвели до ефективного захисту прав та інтересів ПАТ «Укргазвидобування» та Національного банку України, а інших способів захисту у даній правовій ситуації закон не визначає, суд вбачає підстави для визнання договору поруки недійсним як такого, що суперечить закону. З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України покладає на відповідачів в рівних частках сплачений позивачем та третьою особою судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved