Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

Позивач в серпні 2021 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що 18.09.2015 року [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу зареєстрованих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.О. в реєстрі за № 54 та № 57 придбав у власність нежитлове приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приміщення 172 відповідно. У 2016 році позивач почав вести бізнес з нерезидентами та виїжджати в часті відрядження та на тривалий строк за кордон. В той же час, у даний період почалися часті випадки незаконного доступу невідомими особами з використанням ключів реєстраторів комунальних підприємств до реєстру речових прав на нерухоме майно та переоформлення прав власності на об`єкти нерухомості на інших осіб. З метою захисту приміщень від незаконного переоформлення на інших осіб у період поки позивач перебував за кордоном, останній вирішив накласти на них обтяження. З цією метою позивач 19.10.2016 уклав зі своєю мамою [PERSON] попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. в реєстрі за № 2014 та на підставі цього договору нотаріус в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував заборону на відчуження приміщення. Також позивач 19.10.2016 року уклав зі своєю мамою [PERSON] попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. в реєстрі за № 2012 та на підставі цього договору нотаріус в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував заборону на відчуження приміщення. Зазначає, що попередні договори укладалися без реального наміру їх виконання виключно з метою обмеження розпорядження приміщеннями. Зокрема п.4.1 попереднього договору - 1 передбачено, що в момент підписання цього договору відповідач сплачує позивачу грошові кошти в розмірі 512 000 грн. Пунктом 4.1 попереднього договору - 2 передбачено, що в момент підписання цього договору відповідач сплачує позивачу грошові кошти в розмірі 512 000 грн. Відповідач 19.10.2016 на підставі попередніх договорів мав сплатити позивачу грошові кошти в розмірі 1024000 грн. Проте таких коштів відповідач фактично не мав та відповідно не сплачував. Також сторонами попередніх договорів було погоджено, що 19 жовтня 2019 року о 12 годині вони мають прибути до приватного нотаріуса КМПНО Мамай І.В. де підписати основний договір, за що відповідач має сплатити грошові кошти в розмірі 5 000 000 грн. за придбання приміщення 171 та 4 500 000 грн. за придбання приміщення 172. В той же час, сторони розуміли , що основний договір укладатися не буде, а коштів зазначених у оскаржуваних договорах відповідач не має та не отримає на дату укладення основних договорів. Крім того, 19.10.2016 відповідач надала позивачу розписку у якій зазначила, що зобов`язується на першу вимогу позивача з`явитися до нотаріуса для розірвання попередніх договорів. 08.05.2019 позивачем та відповідачем було укладено договір про розірвання попереднього договору - 1, зареєстрований ПНКМНО Разумовою О.І. в реєстрі за номером 778 та договір про розірвання попереднього договору - 2, зареєстрований ПНКМНО Разумовою О.І. в реєстрі за номером 776. У п.2 договору про розірвання Попереднього договору - 1 та п.2 договору про розірвання попереднього договору- 2 передбачено, що грошові кошти в розмірі 512 000 грн., які були завдатком були повернуті стороною -1 (відповідачем ) стороні -2 (позивачу) до укладення та підписання цього договору. Однак, жодні кошти не передавалися на виконання умов п.4.1 Попередніх договорів та відповідно не поверталися. Підписуючи попередні договори сторони заздалегідь розуміли, що він не буде виконуватися та укладали його виключно з метою накладення заборони на відчуження приміщень з метою недопущення будь-якого їх відчуження чи рейдерського захоплення, шляхом переоформлення прав на них без волі на те власника приміщень. Відповідач була готова у будь-який час у випадку необхідності позивачу укласти правочин з приміщеннями, з`явитися до нотаріуса та розірвати попередні договори. Зважаючи на зазначене, попередній договір 1 та попередній договір 2 вказує, що укладалися без мети їх виконання, сторонами не вчинялося жодних дій на виконання даних договорів, а відповідно останні являються фіктивними та підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Посилаючись на ст.ст. 203, 215, 216, 234 ЦК України просить суд визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. 19.10.2016 р. в реєстрі за № 2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В.19.10.2016 в реєстрі за № 2012, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 03.09.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження . Ухвалою від 15.11.2021 року залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи [PERSON] . Представник третьої особи направила суду письмові пояснення в яких посилалася на те, що між [PERSON] та [PERSON] 20.10.2017 року також було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 171, 172 по [ADDRESS] ) Основний договір з [PERSON] повинен був укладеним до 19.04.2018 , тобто раніше ніж основний договір з [PERSON] , проте не був укладений. 08.05.2019 року попередні договори купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Договори про розірвання попередніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. Крім того, 08.05.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. посвідчено договори дарування між [PERSON] та [PERSON] , нерухомого майна - нежитлових приміщень № 171, 172, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] передала ТОВ «Оболонська мрія» після розірвання попередніх договорів та після укладення договору дарування вказані об`єкти нерухомості. Також [PERSON] надала розписку в якій не заперечувала проти укладення будь-яких договорів з вищевказаним нерухомим майном. Вважає, що дії позивача за своєю суттю та наслідками суперечать один одному, останній зловживає наданими йому процесуальними правами, ухиляючись від виконання свого зобов`язання перед [PERSON] відповідно до рішення Оболонського районного суду м.Києва від 11.12.2020 року. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Також просила застосувати строки позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з обставин викладених у ньому та просив задовольнити. Представник відповідача в судових засіданнях позов визнавав та просив задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з обставин викладених у своїх запереченнях та просила відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін та представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. 19.10.2016 позивач [PERSON] уклав зі своєю мамою [PERSON] попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. в реєстрі за № 2014 та на підставі цього договору нотаріус в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував заборону на відчуження приміщення. Також позивач [PERSON] 19.10.2016 року уклав зі своєю мамою [PERSON] попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. в реєстрі за № 2012 та на підставі цього договору нотаріус в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував заборону на відчуження приміщення. Зокрема п.4.1 попереднього договору -1 передбачено, що в момент підписання цього договору відповідач сплачує позивачу грошові кошти в розмірі 512 000 грн. Пунктом 4.1 попереднього договору - 2 передбачено, що в момент підписання цього договору відповідач сплачує позивачу грошові кошти в розмірі 512 000 грн. В судовому засіданні представник позивача доводив, що вищевказані попередні договори укладалися без реального наміру їх виконання виключно з метою обмеження розпорядження приміщеннями і жодні кошти на виконання умов попередніх договорів не передавалися. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, однак суд не приймає визнання позову. Разом з тим, Верховний Суд у справі № 588/11/17 від 10.09.2018 року у постанові зазначив, що визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для задоволення позову, ураховуючи, що вирішуючи спір по суті суд повинен дослідити матеріали справи , надати належну правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно із факту визнання позову відповідачем. 08.05.2019 позивачем та відповідачем було укладено договір про розірвання попереднього договору - 1, зареєстрований ПНКМНО Разумовою О.І. в реєстрі за номером 778 та договір про розірвання попереднього договору - 2, зареєстрований ПНКМНО Разумовою О.І. в реєстрі за номером 776. У п.2 договору про розірвання Попереднього договору - 1 та п.2 договору про розірвання попереднього договору- 2 передбачено, що грошові кошти в розмірі 512 000 грн., які були завдатком були повернуті стороною -1 (відповідачем) стороні -2 (позивачу) до укладення та підписання цього договору. Цього ж дня 08.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування нежитлового приміщення за умовами яких [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність нерухоме майно (дарунок), яким є належне дарувальнику на праві власності за адресою: [ADDRESS] , приміщення 171, [ADDRESS] . Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України). З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу за яким між ними досягнуто згоди щодо укладення в строк до 19.04.2018 року основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень під [ADDRESS] . Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 11.12.2021 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. , [PERSON] про визнання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування наслідків недійсності правочину позов задоволено частково. Визнано попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень №171 та № 172, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2193 недійсним. У порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6 098 079 грн. сплачених за договором, 1 057 750 грн. збитків, 1000 грн. компенсації моральної шкоди, 17350 грн. судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 01.06.2021 року рішення Оболонського районного суду м.Києва від 11.12.2020 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1057750 грн. збитків та зазначення загальної суми, яка підлягає стягненню з [PERSON] всього 7174179 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Також зменшено суму судового збору з 17350 грн. до 12181 грн. 60 коп. Постановою Верховного Суду від 23.02.2022 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишено без змін. Згідно зі статтями 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Водночас відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів. У ч.2 ст.16 ЦК визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. Системний та логічний аналіз вказаних положень процесуального закону дає змогу дійти висновку про те, що визначаючи спосіб захисту прав, суд має забезпечити ефективність такого захисту, тобто відновлення порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають їй відповідати. Суд вважає, що саме собою невиконання правочину сторонами на які посилаються, як позивач так і відповідач, не означає, що укладено фіктивний правочин. Окрім того, попередні договори купівлі-продажу, які позивач просить визнати недійсними самими сторонами і розірвано 08.05.2019 р. З цих підстав суд вважає правильним у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed