Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що позивач являється власником Ѕ частини даного житла. Відповідач [PERSON] , який є її колишнім чоловіком, у спірному будинку з часу розлучення, а саме з 19.07.2019 року за місцем своєї реєстрації не проживає. Реєстрація відповідача за даною адресою зумовлює для позивача додаткові матеріальні затрати та унеможливлює отримання житлової субсидії. 04.02.2022 ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.04.2022 ухвалою суду продовжино строк розгляду справи на 30 днів. 01.06.2022 залучено до справи третю особу [PERSON] . 20.06.2022 року проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, просить їх задовільнити, вказавши, що відповідач більше 3 років проживає за іншою адресою з іншою сім`єю. Під час їхнього шлюбу вона погодилась та зареєструвала [PERSON] в житловому будинку. Крім того, просить суд стягнути судові витрати з відповідача на свою користь. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, відносно задоволення позову заперечує. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини справи: Рішенням Кременецького районного суду 19 липня 2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 14.11.2003 року у Старопочаївській сільській раді Кременецького району Тернопільської області, актовий запис №14. Згідно судового наказу від 05.06.2019 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини: дочки - [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не бельше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 15 травня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] та [PERSON] є власниками по Ѕ частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.11.2014 року та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.11.2014 року. [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , зареєстрований, що підтверджується довідкою №18 виданої Почаївською міською радою 21.01.2022 року. Згідно довідки виданої Почаївською міською радою Кременецького району Тернопільської області від 21.01.2022 року до складу сім`ї [PERSON] входять: [PERSON] - колишній чоловік, [PERSON] - дочка, [PERSON] - сестра, [PERSON] - племінниця, [PERSON] - племінник. [PERSON] , зареєстрований, однак не проживає за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає в [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження на факт проживання (не проживання) від 21.01.2022 року, складеним депутатом Почаївської міської ради Вихованцем Д.С. та представниками громадськості [PERSON] , [PERSON] . З врахування встановлених обставин, суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права. З врахування встановлених обставин, суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 7 ЖК України закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 697/146/21 від 22.12.2021. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. [PERSON] вселився та зареєструвався в спірний будинок зі згоди його власника - [PERSON] та проживав у ньому як член її сім`ї - чоловік позивача. Звертаючись із даним позовом [PERSON] посилалася на те, що відповідач не проживає за адресою [ADDRESS] з моменту розлучення з 2019 року. Відповідач проживає за іншою адресою з іншою сімєю. З наявного в матеріалах справи акту обстеження на факт проживання (не проживання) від 21.01.2022 року, складеним депутатом Почаївської міської ради Вихованцем Д.С. та представниками громадськості [PERSON] , [PERSON] не вбачається з якого часу [PERSON] був відсутній та не проживав у будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований. Крім того, в даному акті відсутні дані про наявність чи відсутність в житловому будинку особистих речей відповідача. Таким чином, акт обстеження на факт проживання (не проживання) від 21.01.2022 року не може бути належним доказом відсутності відповідача за місцем проживання в житловому будинку без поважних причин понад один рік. Інших належних та допустимих доказів не проживання відповідача у спірному будинку більше одного року, суду не надано. Відповідач заперечує відносно задоволення позову, що свідчить про те, що він немає наміру позбавляти себе права користування та проживання в спірному будинку. Встановивши, що право користування зазначеним житловим будинком виникло у відповідача на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту не проживання [PERSON] за місцем реєстрації без поважних причин більше одного року, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приходить до висновку , що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed