Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

25.08.2021 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся адвокат Донець С.О. в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу. В обґрунтування позову зазначено, що 15.09.2020 року позивач передав у позику [PERSON] , який діяв в інтересах сім`ї, 100\~000 доларів США під 12 відсотків річних, зі строком повернення до 20.08.2021 року, що підтверджується розпискою. 11.12.2020 року [PERSON] та його дружина [PERSON] придбали у власність земельну ділянку з кадастровим номером 1223281500:02:231:0006, а також об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі повернули позивачу 7\~000 доларів США, однак, термін повернення коштів закінчився, а борг за розпискою складає: 100\~000 доларів США основного боргу та 5000 доларів США відсотки за користування коштами. На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів, згідно з заявою про збільшення позовних вимог від 20.01.2022 року: 100\~000 доларів США основного боргу, 4\~178,08 доларів США процентів за користування коштами, 1\~301,51 доларів США - три відсотки річних, а також відповідно до ч.ч. 10-11 ст. 265 ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 27.08.2021 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково, накладено заборону на відчуження нерухомого майна, що належить [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2021 року замінено один із заходів забезпечення позову, накладених ухвалою судді від 27.08.2021 року. 09.11.2021 року від [PERSON] надійшов відзив на позов. У відзиві зазначено, що угода позики укладалася безпосередньо між ним та позивачем, [PERSON] не є стороною угоди, не була присутня під час її укладення та згоди на це не давала. Між сторонами не існує домовленості про солідарну відповідальність за договором позики. Твердження позивача, що кошти [PERSON] були отримані в інтересах сім`ї не обґрунтоване та не доведено. 19.11.2021 року від представника [PERSON] [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій заперечував проти аргументів відповідача, викладених у відзиві. Заперечення обґрунтовано тим, що розписка [PERSON] від 15.09.2020 року свідчить про отримання 100\~000 доларів США у борг, а розписка від 09.12.2020 року про отримання у борг 50\~000 євро. Пункт 3 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11.12.2020 року свідчить про набуття [PERSON] прав кредитора 10.12.2020 року у сумі основного зобов`язання 5\~800\~000 грн. Відповідачі отримали за двома розписками в еквіваленті 4\~300\~000 грн. В пункті Договору зазначено, що [PERSON] надав 10.12.2020 року згоду на укладення цього договору. [PERSON] не має джерел доходів та набула на наступний день після отримання чоловіком позики в розмірі 50\~000 євро. Також [PERSON] звернулася до суду з заявою про зміну заходу забезпечення позову аби погасити борг чоловіка за розпискою від 09.12.2020 року. 23.11.2021 року від [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив на позов. У запереченнях вказано, що заява [PERSON] про заміну заходу забезпечення позову не підтверджує отримання коштів в інтересах сім`ї за розпискою від 15.09.2020 року. А набуття дружиною права власності на об`єкти нерухомості за власні кошти, а не позичені чоловіком, законом не заборонено навіть особам, які не мають джерела отримання доходів. Ухвалою суду, постановленою 28.04.2022 року без виходу суду до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечувала, оскільки відповідач гроші в борг не брав, просила у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. За таких обставин суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] . Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що 15.09.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 100\~000 доларів США та зобов`язався повернути борг до 20.08.2021 року зі сплатою 12 відсотків річних (а.с.14). [PERSON] за період з 21.10.2020 року по 20.04.2021 року повернув 7\~000 доларів США, що визнається сторонами. У судовому засіданні також встановлено, що в зазначений у розписці строк основний борг та залишок боргу по відсоткам не повернув. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 28.10.2021 року [PERSON] не набувалося право власності на нерухоме майно з 03.02.2012 року по 28.10.2021 року (а.с.46-47). У ході судового розгляду встановлено, що на дату укладення договору позики 15.09.2020 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.13). Згідно з наданими відповідачем копіями документів: на підставі договору про відступлення вимог іпотекодержателя № 7281 від 11.12.2020 року за [PERSON] зареєстровано право власності на комплекс нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 1223281500:02:231:0006, а також на право власності на вказану земельну ділянку (а.с.46-55). Так, відповідно до наданої [PERSON] копії договору про відступлення прав вимоги № 10/2020 від 10.12.2020 року [PERSON] придбала за 10\~000 грн. право вимоги за договором позики, укладеним у простій письмовій формі 20.05.2019 року в розмірі 5\~800\~000 грн.(а.с.101-104), а також відповідно до копії договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки набула без здійснення будь-яких додаткових виплат прав іпотекодержателя за договором іпотеки, предметом якого є вищевказаний комплекс та земельна ділянка (а.с.123-124). Згідно із ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. Із розписки, складеної 15.09.2020 року, вбачається, що 15.09.2020 року [PERSON] отримав в борг грошові кошти в розмірі 100\~000 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 20.08.2021 року (а.с. 14). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов не заперечував щодо укладення між ним та позивачем угоди позики, також не заперечував щодо розміру заборгованості за відсотками (а.с.44). Згідно зі\~ст.\~625\~ЦК України\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог до [PERSON] та стягнення з нього суми основного боргу в розмірі 100\~000 доларів США, 4\~178,08 доларів США залишку відсотків за користування кредитом, а також 3 відсотків річних за період з 21.08.2021 року по 19.01.2022 року в розмірі 1\~301,51 доларів США. Щодо вимоги про солідарне стягнення вказаних сум з відповідачів, суд зазначає наступне. Позивач, обґрунтовуючи вимогу щодо солідарного стягнення боргу з відповідачів, посилаючись на ст. 65 СК України, зазначив, що 15.09.2020 року [PERSON] отримано 100\~000 доларів в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст.\~79,\~80\~ЦПК України\~визначено,\~що достовірними\~є докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи,\~а достатніми\~є докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином, визначальним при застосуванні положення ч. 4 ст. 65 СК України є доведення позивачем належними та допустимими доказами, що договір, укладений одним з подружжя, укладався саме в інтересах сім`ї. Позивач зазначив, що отримання 15.09.2020 року [PERSON] коштів в інтересах сім`ї підтверджується набуттям його дружиною, яка не має доходів, права власності на нерухоме майно. Однак, як вбачається з матеріалів справи, кошти чоловіком [PERSON] були отримані за розпискою 15.09.2020 року, а 10.12.2020 року, тобто майже через три місяці укладено договір про відступлення права вимоги, задоволення вимоги за яким стало підставою для набуття у власність [PERSON] . Окрім того, відповідь на запит до Державної фіскальної служби у виконавчому провадженні (а.с.86) не свідчить про відсутність доходу у [PERSON] (а.с.86). Таким чином, припущення позивача щодо отримання позики 15.09.2020 року [PERSON] в інтересах сім`ї належними та допустимими доказами не доведено, а посилання на розписку про отримання [PERSON] 50\~000 євро 09.12.2020 року а.с.43), тобто напередодні набуття його дружиною права власності на нерухомість, суд не бере до уваги, оскільки вказана розписка не стосується предмету спору в даній справі. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для солідарного стягнення боргу з [PERSON] , оскільки позивачем не доведено, що кошти отримані її чоловіком в інтересах сім`ї. Окрім того, вимога позивача відповідно до ч.ч. 10-11 ст. 265 ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 10, 11\~ст. 265 ЦПК України\~суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому\~розділом VII цього Кодексу. Тобто, зазначення в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування є правом суду, а не його обов`язком. Крім того, особа на користь якої ухвалено рішення суду про стягнення боргу, на який нараховано відсотки не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом за захистом свого порушеного права, у разі невиконання відповідачем рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позов частково. Також позивач [PERSON] просить стягнути солідарно з відповідачів витрати на правову допомогу в розмірі 10\~547,96 доларів США, що еквівалентно станом на 19.01.2022 року за офіційним курсом НБУ 299\~668,57 грн. Від [PERSON] надійшло клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, в якому зазначено, що заявлена сума є надмірною та неспівмірною із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, тому відповідач просить про істотне зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу. Представник, заперечуючи проти зменшення таких витрат, вказав, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці відносини та, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у додатковій постанові від 07.07.2021 року по справі № 910/12876/19, просив стягнути судові витрати позивача в повному обсязі. Відповідачем у письмовій заяві зазначено, що при визначені суми відшкодування суд має виходити з реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України в разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії"(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката позивачем надано: ордер (а.с.3),свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю (а.с.4), договір-доручення № 25/08-2021 про надання правової допомоги (ведення справ в суді) від 25.08.2021 року, відповідно до якого замовник зобов`язується сплатити виконавцеві гонорар у розмірі 10 відсотків від загальної стягнутої судом суми боргу (а.с.5-6), акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 06.12.2021 року (а.с.108). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано детальний опис виконаних робіт, а акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) не містить такого опису, зокрема, в ньому не зазначено час, витрачений на надання послуги, вартість години роботи адвоката, тобто встановити в повній мірі обсяг виконаних адвокатом робіт з наданих документів неможливо. Таким чином, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог до [PERSON] відмовлено, а також клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу, складність справи, яка не відноситься до категорії складних, відсутність доказів повного обсягу виконаних представником позивача робіт та витраченого на них часу, проте, з урахуванням явки до суду 06.04.2022 року та участі адвоката Донця С.О. у судових засіданнях 10.12.2021 року, 28.04.2022 року, 16.06.2022 року, 23.06.2022 року, та складання позову та інших письмових документів по справі, суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача судових витрат на правничу правову допомогу в розмірі 2\~000 доларів США. Щодо посилання представника позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у додатковій постанові від 07.07.2021 року по справі № 910/12876/19, суд зазначає наступне. Вищевказаною додатковою постановою суду стягнуто судові витрати відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 140\~134,50 грн., яка надавалася поетапно в судах різних інстанцій працівниками Адвокатського об`єднання та на підтвердження вартості яких відповідною стороною були надано докази з детальним описом робіт та витраченого на них часу, а також копію платіжного доручення на підтвердження оплати послуг, а стороною позивача не було заявлено клопотання про зменшення таких витрат. Враховуючи викладене, посилання представника позивача на вказану постанову жодним чином не доводить правомірності вимоги щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10\~547,96 доларів США, що еквівалентно станом на 19.01.2022 року за офіційним курсом НБУ 299\~668,57 грн. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 11\~350 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial