Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] пред`явила через суд зазначений позов, обґрунтування якого уточнила 10 січня 2022 року на виконання ухвали суду від 20 грудня 2021 року, на предмет захисту свого права на звільнення з виходом на пенсію, з вимогами: зобов`язати відповідача скасувати наказ про звільнення від 04 листопада 2021 року та змінити формулювання підстав звільнення в трудовій книжці [NUMBER] під № 17 від 14 листопада 2021 року на правильне «звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП»; стягнути з відповідача на свою користь одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат 45\~252,15 грн. та додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат 45252,15 грн.; стягнути з відповідача на свою користь компенсацію у розмірі середньомісячної заробітної плати за період затримки видачі трудової книжки з 05 жовтня 2021 року по 15 листопада 2021 року; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 90000,00 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що працювала з 01 лютого 1995 року в АТ «Укрзалізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ Дніпровська Дирекція залізничних перевезень» у виробничо-технологічному підрозділі станції Нижньодніпровськ-вузол, а з 2000 року переведена на посаду оператора сортувальної гірки 6 розряду, коли, досягнувши 51 року та маючи страховий стаж 32 роки, з них по Списку №2 17 років, забажала вийти на пенсію за вислугою років на пільгових умовах, передбачених положеннями ЗУ «Про загальнообов`язкове державне страхування» та ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», оскільки мала посаду, яка за Переліком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №583 від 12 жовтня 1992 року, відносилась до пільг з виходу на пенсію після досягнення 50 років і при стажу роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на таких посадах, подавши з цього приводу 16 вересня 2021 року керівництву станції погоджену керівником [PERSON] заяву на звільнення 04 жовтня 2021 року з цих підстав за ст. 38 КЗпП, відпрацювавши після цього два тижні до запропонованого нею дня звільнення. Останнім робочим днем позивача мав бути 04 жовтня 2021 року, а днем звільнення 05 жовтня 2021 року з виплатою всіх належних сум при звільненні, однак відповідач, направивши відповідний запит до ПФУ, вручив позивачеві повідомлення №564 від 04 жовтня 2021 року про відмову у звільненні, посилаючись на відсутність заявлених підстав, попередивши про відповідальність у разі невиходу її на роботу 05 жовтня 2021 року, про що складено відповідний Акт від 04 жовтня 2021 року. 12 жовтня 2021 року наказом від 11 жовтня 2021 року позивачеві повідомлено про відсторонення її від роботи, у зв`язку з непроходженням нею медичної комісії, з приводу чого позивач звернулась до Головного Управління Держпраці зі скаргою щодо перевірки правомірності дій відповідача. 27 жовтня 2021 року відповідачем позивачеві знову було запропоновано переведення на вакансію з безстроковим трудовим договором, однак позивач відмовилась, посилаючи на свою заяву від 16 вересня 2021 року про звільнення у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП, на що 29 жовтня 2021 року на засіданні комісії адміністрації та профспілкового комітету було надано згоду на її звільнення, однак за п.4 ст.40 КЗпП, тобто за прогул без поважних причин. 01 листопада 2021 року листом-відповіддю ГУ Держпраці позивачеві повідомлено про порушення відповідачем трудового законодавства, оскільки в разі незгоди відповідача з підставами звільнення, які заявлено позивачем, роботодавець мав відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах, а не відсторонювати від роботи та звільняти в односторонньому порядку, змінивши підстави розірвання трудового договору. 15 листопада 2021 року позивачеві вручено трудову книжку, в якій містився запис №17, датований 14 листопада 2021 року та вказано, що вона звільнена по закінченню строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП, відповідно до наказу №155 від 04 листопада 2021 року. Також позивач вказувала, що 23 листопада 2021 року вона отримала пенсійне посвідчення та з того часу є пенсіонером, у зв`язку з чим повторно звернулась до відповідача із заявою від 09 грудня 2021 року про внесення виправлень до запису про звільнення та просила зазначити причину звільнення у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП з виплатою належних сум одноразової матеріальної допомоги в залежності від стажу роботи у галузі, що у випадку позивача складає 3 середньомісячних заробітки, і за розрахунками позивача становить 45 252,15 грн., та додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті, у випадку позивача 27 років, в аналогічному з попередньою сумою розмірі, у чому їй відповіддю відповідача від 15 грудня 2021 року відмовлено. Крім того, в порушення ст.235 КЗпП трудову книжку вона отримала лише 15 листопада 2021 року, замість належної дати 05 жовтня 2021 року, а тому має право на отримання середнього заробітку за цей період затримки видачі трудової книжки у розмірі середньомісячної заробітної плати, а також вважає, що неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 90 000 грн. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 13 січня 2022 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та з потребою у витребуванні доказів ухвалою суду від 21 січня 2022 року. Відповідач Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця», отримавши копію позовної заяви з додатками до неї, 14 лютого 2022 року подав через канцелярію суду відзив на позов, на виконання вимог ст.178 ЦПК країни, в якому зазначив, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 583 та ст.ст.52,54,55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач на момент подання заяви про звільнення 14 вересня 2021 року не досягла 55 років, що необхідно для виходу на пенсію за вислугою років, тоді як таке право в неї виникає лише з 24 квітня 2025 року, а тому і не мала законних підстав для звільнення на умовах викладених у її заяві, про що була повідомлена листом від 04 жовтня 2021 року особисто. Втім, за відсутності підстав для звільнення, позивач також відмовилась і від проходження періодичного медичного огляду для продовження роботи, направлення на який їй видано 15 вересня 2021 року, без якого позивач не мала бути допущена до роботи, у зв`язку із чим її відсторонено наказом від 11 жовтня 2021 року від роботи, однак їй пропонувалась посада, на якій такого огляду не вимагається та через відмову позивача від усіх запропонованих вакантних посад, остання 14 листопада 2021 року звільнена на підставі п. 2 ст.36 КЗпП по закінченню строку трудового договору з датою наказу № 155/ОС від 04 листопада 2021 року з проведенням остаточного розрахунку при звільненні 11 листопада 2021 року та отриманням трудової книжки [INFO] , тобто у перший робочий день після дати звільнення, що відповідач вважає правомірним та проведеним у відповідності чинного законодавства, що на думку відповідача, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача. Також відповідач зазначає, що моральна шкода позивачем не доведена, а вина відповідача відсутня, тому немає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, як і немає підстав для стягнення одноразової матеріальної допомоги в залежності від стажу роботи у галузі, додаткової матеріальної допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178, ч.5 ст. 279 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених судом наступних обставин. На підставі наданої позивачем трудової книжки в копії (а.с.6) судом встановлено, що позивач, за її заявою від 14 вересня 2016 року, з 14 вересня 2016 року була переведена в АТ «Укрзалізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ Дніпровська Дирекція залізничних перевезень» у виробничо-технологічному підрозділі станції Нижньодніпровськ-вузол оператором сортувальної гірки 6 розряду, відповідно Наказу №221/ОС, на час відсутності основного працівника, що займає цю посаду, [PERSON] , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до дня фактичного її виходу на роботу. З наданих відповідачем письмових доказів встановлено, що згідно заяви [PERSON] від 16 вересня 2021 року, складеної на ім`я начальника станції Нижньодніпровськ-вузол [PERSON] , остання просила звільнити її за власним бажанням 04 жовтня 2021 року у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років, яка погоджена ДН-1 04 жовтня 2021 року, однак за резолюцією ДСОР вирішено направити лист-звернення до Синельниківського пенсійного фонду для отримання роз`яснення про можливість виходу на пенсію [PERSON] за вислугою років, при цьому визначено, що заяву слід відкласти до отримання відповіді. 15 вересня 2021 року [PERSON] надано направлення на обов`язковий періодичний медичний огляд працівника з кінцевою датою проходження такого огляду до 11 жовтня 2021 року, хоча в попередньому направленні, датованому 08 вересня 2020 року, дата наступного періодичного медичного огляду встановлена 20 жовтня 2021 року, медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів дійсна до 09 жовтня 2022 року, а сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду дійсний до 11 жовтня 2021 року. 04 жовтня 2021 року начальником станції [PERSON] , Головою первинної профспілкової організації [PERSON] , помічником начальника з кадрових питань [PERSON] та черговим по сортувальній гірці [PERSON] складено Акт про відмову [PERSON] 04 жовтня 2021 року о 15 год.19 хв. від отримання направлень на медичний огляд та огляд психіатра і нарколога. Того ж дня, 04 жовтня 2021 року, [PERSON] під особистий підпис вручене повідомлення №564 про неможливість звільнення її за власним бажанням 04 жовтня 2021 року у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років, оскільки за ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 таке право мають лише ті жінки, які народились з 01 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року при досягненні ними 55 років, до яких вона не відноситься, а тому трудові відносини згідно заяви від 16 вересня 2021 року не можуть бути припинені, а у разі невиходу [PERSON] на роботу це буде розглянуто як прогул без поважних причин. 11 жовтня 2021 року на підставі рапорту начальника станції Нижньодніпровськ-вузол [PERSON] та диспетчера маневрового залізничної станції [PERSON] від 11 жовтня 2021 року наказом №320 Акціонерного Товариства «Українська залізниця» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурного підрозділу Дніпровської дирекції залізничних перевезень» Виробничо-технологічного підрозділу станції Нижньодніпровськ-вузол «Про відсторонення від роботи» [PERSON] відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, з підстав несвоєчасного проходження обов`язкового наркологічного огляду з 12 жовтня 2021 року, в якому наявна відмітка про відмову [PERSON] від ознайомлення з наказом, оформлена Актом від 12 жовтня 2021 року. 13 жовтня 2021 року [PERSON] звернулась до головного управління Держпраці у Дніпропетровській області із заявою про проведення службового розслідування та вжиття заходів з відновлення її порушених прав, у зв`язку із відстороненням від роботи замість звільнення у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років на підставі ст.38 КЗпП, на що отримала відповідь від 01 листопада 2021 року про неправомірність видачі наказу про відсторонення. Однак, 20 жовтня 2021 року, на підставі рапорту начальника станції Нижньодніпровськ-вузол [PERSON] та диспетчера маневрового залізничної станції [PERSON] від 20 жовтня 2021 року, що не підписаний начальником станції Нижньодніпровськ-вузол [PERSON] , наказом №338 АТ «Українська залізниця» РФ «Придніпровська залізниця» Структурного підрозділу Дніпровської дирекції залізничних перевезень» Виробничо-технологічного підрозділу станції Нижньодніпровськ-вузол «Про відсторонення від роботи» [PERSON] відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з несвоєчасним проходженням обов`язкового наркологічного огляду, з 21 жовтня 2021 року, де відмова [PERSON] про ознайомлення з Наказом оформлена Актом від 21 жовтня 2021 року. 27 жовтня 2021 року за повідомленням №619 Структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» АТ «Українська залізниця» [PERSON] повідомлено про закінчення 14 листопада 2021 року відпустки по догляду за дитиною віком до шести років основного працівника оператора сортувальної гірки 6 розряду [PERSON] , у зв`язку із чим пропонуються вакансії для переведення на безстроковий трудовий договір, а у разі відмови перейти на іншу посаду [PERSON] буде звільнено у зв`язку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП, з яким [PERSON] ознайомлена особисто 29 жовтня 2021 року. 14 листопада 2021 року, за відсутності погодження [PERSON] переходу на іншу посаду, Наказом №155/ОС від 04 листопада 2021 року, [PERSON] звільнено з роботи 14 листопада 2021 року, з яким остання ознайомлена під особистий підпис 15 листопада 2021 року, та того ж дня нею отримана трудова книжка, про що у книзі видачі трудових книжок [PERSON] поставила свій підпис, в якій підстава звільнення зазначена як «Звільнена у зв`язку із закінчення строку трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП». Згідно платіжної відомості №313/4, оформленої на підставі платіжного доручення №4238281 від 11 листопада 2021 року [PERSON] при звільненні виплачено 9991,21 грн. Положеннями ч.3 ст.235\~КЗпП України визначено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Як відомо з численної судової практики, суд може захистити лише порушене право. Отже, при зверненні до суду з позовною вимогою потрібно довести, в чому полягає порушення права працівника тим, що роботодавець неправильно вказав причину звільнення. Суд вважає, що порушення прав працівника у вказаній ситуації полягає у тому, що при зазначенні конкретної підстави звільнення працівник розраховує на настання низки бажаних для нього наслідків, які пов`язані саме з такою підставою звільнення, зокрема, виникнення у працівника права на вихідну допомогу, інших прав передбачених безпосередньо трудовим договором. Отже, змінити формулювання причини звільнення можна тоді, коли є законна підстава для звільнення, роботодавець здійснив звільнення, але на підставі іншої норми законодавства тієї, що не відповідає обставинам звільненню, отже такої, що є незаконною, і тоді, сам факт звільнення є законним, але вказана роботодавцем підстава незаконною, тому і підлягає зміні на ту, яка буде законною. Верховний Суд у Постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18 зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника. Судом встановлено, що 23 листопада 2021 року [PERSON] отримано пенсійне посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] з терміном дії довічно, виданого Пенсійним фондом України(а.с.7), з чого суд приходить до висновку про наявність підстав у позивача на момент її звернення із заявою про звільнення на вихід на пенсією на пільгових умовах, відповідно до ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за вислугою років, тобто у 51 рік, однак відповідач, всупереч резолюції ДСОР, якою 16 вересня 2021 року вирішено заяву відкласти до отримання відповіді з Синельниківського пенсійного фонду щодо роз`яснення про можливість виходу на пенсію [PERSON] за вислугою років, про що нею зазначалось у заяві, як підстава для її звільнення, не дочекавшись підтвердження чи спростування такого права у позивача від уповноваженого на це органу, перебрав на себе повноваження у визначенні неможливості припинення трудового договору з цих підстав із тлумаченням норм Закону України «Про пенсійне забезпечення» на власний розсуд, чим порушив право позивача на звільнення по виходу на пенсію за вислугою років на законних підставах, та звільнив позивача в інший день і на підставі іншої норми, тієї, що не відповідала обставинам звільнення, отже такої, що є незаконною., враховуючи, що факт звільнення позивача, хоча і 14 листопада 2021 року, замість 04 жовтня 2021 року, як вона зазначала у своїй заяві, є законним та відповідає бажанню працівника і не тягне за собою його поновлення на роботі. З огляду на викладене та враховуючи, що при розгляду цієї справи знайшов підтвердження факт порушення права позивача на звільнення з підстав виходу на пенсію за вислугою років, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині та вважає за необхідне змінити формулювання підстави звільнення у трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] , що під №17 датоване 14 листопада 2021 року, де вказано «Звільнена по закінченню строку трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП», на законне формулювання підстави звільнення [PERSON] як «Звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по ст.38 КЗпП». Разом з тим, зважаючи на те, що саме по собі скасування наказу про звільнення тягтиме єдиний наслідок поновлення на роботі, вимоги про що не заявлялися і що не відповідає волі позивача, яка заявила про бажання звільнитися за виходом на пенсію, у зв`язку з чим скасування такого наказу не буде ефективним захистом порушеного права позивача на звільнення з заявлених підстав, тому в частині вимог про зобов`язання скасувати наказ про звільнення належить відмовити. Одночасно з цим, розв`язуючи вимогу щодо стягнення з відповідача одноразової матеріальної допомоги в залежності від стажу роботи у галузі та додаткової матеріальних допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті на користь позивача, судом враховується законна підстава звільнення позивача по виходу на пенсію за вислугою років, що передбачає застосування першого абзацу п.3.1.17 Колективного договору, витяг з якого наданий відповідачем в копії, згідно якого при звільненні працівників вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, в тому числі на пільгових умовах за Списками №1 та №2, за вислугу років, зокрема, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», вирішено виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи у галузі, зокрема, більше 10 років, що відповідає тривалості роботи [PERSON] у галузі відповідача, 3 середньомісячних заробітки. Абзацом другим цього пункту Колективного договору передбачено виплату працівникові за рішенням комісії додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення працівника за власним бажанням із причин, зазначених в першій частині цього пункту. За розрахунком позивача, що не викликає сумніву у суду, та у відповідності до наданої нею довідки про доходи №75/528 від 13 грудня 2021 року за І півріччя 2021 року (а.с.22), дохід [PERSON] за цей період становив 90 504,30 грн., отже середньомісячний заробіток складає 15 084,05 грн. (90 504,30 : 6 місяців), а 3 середньомісячних заробітки 45 252,14 грн., що є сумою одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію з урахуванням стажу роботи у галузі більше 10 років, що належить стягнути з відповідача на користь позивача. При цьому, судом враховуються і надані відповідачем зміни та доповнення до Колективного договору Дніпропетровської дирекції на 2009-2010 роки, затверджені Постановою конференції трудового колективу Дніпропетровської дирекції по Колективному договору 15 березня 2012 року, якими до абзацу другого п.3.1.17 Колективного договору внесені доповнення та після тексту «на пенсійне забезпечення» доповнено текстом «(після набуття дострокового права виходу на пенсію за віком для жінок, яким виповнилось 55 років, але не пізніше 2-х місяців після настання права на пенсію за віком відповідно до закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи»), що виключає можливість застосування цього положення Колективного договору до позивача, як такої, що не досягла 55-річного віку, хоча і набула права виходу на пенсію достроково, тому в цій частині вимог належить відмовити. Зважаючи на викладені зміни до Колективного договору суд не приймає до уваги посилання позивача на вказаний пункт колдоговору у попередній редакції, тобто до 15 березня 2012 року, оскільки зміни внесені до подачі заяви позивача про звільнення. Розв`язуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки видачі трудової книжки та невиплати всіх належних сум при звільненні, суд слідує висловленій позиції Верховного Суду у постанові від 4 листопада 2020 року справа 812/390/16 провадження №К/9901/16011/18, де у своєму судовому рішенні серед джерел правового регулювання Верховний Суд застосував Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджену наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 (зі змінами), яка є основним документом про трудову діяльність працівника. Враховуючи норми статей 47 та 116 КЗпП та норми зазначеної вище Інструкції, Верховний Суд зазначив, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Суд акцентує увагу на тому, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. За наведених обставин, суд, оцінюючи зібрані та досліджені письмові докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозв`язку, що узгоджується і з внутрішнім переконанням суду, дійшов висновку про доведеність порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України з вчасної видачі трудової книжки позивачеві, тобто за встановлених судом обставин 04 жовтня 2021 року, тоді як фактично трудову книжку [PERSON] отримала 15 листопада 2021 року, однак суд, розглядаючи справу згідно ст. 13 ЦПК України лише в заявлених позивачем межах, виходить виключно з того, що заявлений позивачем період невидачі відповідачем трудової книжки з 05 жовтня 2021 року по 15 листопада 2021 року, за який вона просить нарахувати та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, враховуючи її фактичне звільнення 14 листопада 2021 року, не підпадає під застосування судом вимог ст.117 КЗпП, оскільки позивачем вимога про зміну в трудовій книжці дати звільнення з 14 листопада 2021 року на 04 жовтня 2021 року не заявлялась, і, по за розумним сумнівом, залишається датою звільнення позивача з роботи 14 листопада 2021 року з отриманням нею трудової книжки 15 листопада 2021 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Крім того, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановивши наявність порушення конституційного права позивача на звільненні з підстав, які вона зазначала у своїй заяві про звільнення, суд, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення її можливості своєчасно оформити своє право на пенсію, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, звернення до суду за захистом порушеного права, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 2000,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: partial