Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

29 вересня 2021 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Пташинського О. А. звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У належному йому домоволодінні з його згоди було зареєстровано колишня дружина його онука - [PERSON] , разом із її малолітньою донькою - [PERSON] , які є відповідачами у справі. Фактично відповідачі з березня 2018 року не проживають у домоволодінні, комунальні платежі не сплачує і не утримує його, а їх реєстрація порушує його права, як власника нерухомого майна. Додав, що відповідачі проживають за адресою: [ADDRESS] , проте залишають зареєстрованими у належному йому домоволодінні. У зв`язку з чим, позивач, посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 13 січня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін і відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою суду сторонам було установлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, а також заперечень проти позову. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Пташинський О. А. не з`явились, представником позивача суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачу судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином,причин неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавала. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Піщанської сільської ради у судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення просив ухвалити на розсуд суду згідно з нормами чинного законодавства України. У судове засідання представник третьої особи - Служби у справах дітей Піщанської сільської ради не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом установлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 листопада 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шаульською Є. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3998 і наданого суду у засвідченій представником позивача копії, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою Виконавчого комітету Піщанської сільської ради № 443/06-11 від 27 травня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , має в [ADDRESS] , власний житловий будинок в якому зареєстровані: син - [PERSON] , [INFO] , невістка - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] , колишня дружина онука - [PERSON] , [INFO] (фактично не проживає), донька колишньої дружини онука - [PERSON] , [INFO] , та правнук - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до повідомлення Піщанської сільської ради № 06 від 12 січня 2022 року, наданого на запит суду, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Судом установлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, місце проживання їх малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , визначено разом з батьком, зазначені обставини установлені рішеннями Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, ухваленими 08 листопада 2019 року у цивільній справі № 183/2744/19 та 12 червня 2020 року у цивільній справі № 183/2746/19. Відповідач [PERSON] , разом із своєю малолітньою донькою - [PERSON] у зазначеному будинку [ADDRESS] зареєстровані, однак не проживають з березня 2018 року, що підтверджується відповідним актом, складеним 27 травня 2021 року депутатом Піщанської сільської ради Качур Т. І. в присутності сусідів і наданим суду у засвідченій представником позивача копії. Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України установлено, що власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає більше одного року в будинку [ADDRESS] , де право власності належить позивачеві, але з реєстрації не знялась, доказів поважності причин не проживання відповідач суду не надала. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] порушує права позивача як власника будинку, оскільки останній не може вільно розпоряджатися належним йому нерухомим майном, і може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд зауважує наступне. Згідно з частиною 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частинами 1-4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вищезазначеної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи, що [PERSON] на теперішній час є малолітньою, остання має право на користування житловим приміщенням за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Проживання [PERSON] за іншою адресою не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації. При цьому, суд ураховує, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що малолітня дитина проживає за іншою адресою разом з матір`ю - [PERSON] . З вказаних підстав, доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за іншою адресою, є необґрунтованими. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. Разом з тим, суд ураховує, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на теперішній час зареєстрована, встановивши, що через свій малолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial