Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

В січні 2022 року Акціонерне товариство «Кредобанк» (надалі - АТ «Кредобанк») звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому просило суд стягнути з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № CL-139845 від 16 жовтня 2018 року у розмірі 106 337,82 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10633,78 грн. В обґрунтування заявлених вимог вказують, що 16 жовтня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 139845, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 89430,00 грн. на строк до 13 жовтня 2023 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 52,99 % річних. [PERSON] не виконала належним чином умови договору, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 20 жовтня 2021 року становить 106 337,82 грн., яка складається з наступного: 76151,82 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 30186,78 грн. - заборгованість за відсотками. Зважаючи на те, що позичальник не дотримувався умов кредитного договору № CL-139845 від 16 жовтня 2018 року, АТ «Кредобанк» просить суд стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у сумі 106 337,82 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10633,78 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 січня 2022 року справу передано судді Шролик І.С. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, суддею скеровано запит до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) КП ГІОЦ «Реєстру територіальної громади м. Києва» щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду від 21 лютого 2022 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду на 22 березня 2022 року. 22 березня 2022 року, у зв`язку із введенням з 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, а також веденням бойових дій на території Київської області, розгляд цивільної справи не здійснювався. Представник позивача в судове засідання, призначене на 14 червня 2022 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В позовній заяві представник позивача просив проводити розгляд справи без їх участі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Окрім того, 10 червня 2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника АТ «Кредобанк» - адвоката Павленка С.В. про розгляд справи без участі представника банку. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 10 червня 2022 року не з?явилася, про розгляд справи повідомлялася судом належним чином, шляхом надсилання судової повістки за адресою останнього відомого зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Конверт повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, відповідач повідомлялася про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті судової влади. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслала, про причину неявки суд не повідомила, відзив та інші заяви з процесуальних питань від неї до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку, що позов АТ «Кредобанк» підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 жовтня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № CL-139845 від 16 жовтня 2018 року, за умовами якого банк видав позичальнику кредит у розмірі 89 430, 00 грн. на строк на 13 жовтня 2023 року. Відповідно до п. 2.4 Договору, позичальник доручає Банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби. Відповідно до п. 2.5 Договору, для обліку наданих кредитних коштів Банк відкриває позичковий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до п. 4.1 договору, за користування кредитом позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 52, 99 % річних. Відповідно до п. 6.1, 6.2 Договору, позичальник зобов`язаний повернути Банку кредиту у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього. Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим договором відповідно до графіку платежів. Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 4318,00 грн. щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, продовж 60 місяців з дати укладення кредитного договору. Згідно з наданим представником позивача розрахунком заборгованість за Кредитним договором CL-139845 від 16 жовтня 2018 року станом на 20 жовтня 2021 року становить 106 337,82 грн., яка складається з наступного: 76151,82 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 30 186, 78 грн. - заборгованість за відсотками. (а.с. 6). Між сторонами виник спір стосовно не належного виконання відповідачем [PERSON] , як позичальником, взятих на себе кредитних зобов`язань. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. З аналізу норм ст. ст. 1048, ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Як вбачається з матеріалів справи, 29 жовтня 2021 року представник АТ «Кредобанк» - адвокат Павленко С.В. звертався до відповідача із досудовою вимогою про дострокове стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором. Проте, 18 листопада 2021 року досудова вимога повернулася із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». Позивач реалізував своє право на стягнення усієї заборгованості за Кредитним договором № CL-139845 від 16 жовтня 2018 року, шляхом пред`явлення позову до суду. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. У зв`язку з тим, що відповідачем не надано до суду заперечень проти позову, доказів в підтвердження того, що нею належним чином виконувалися умови кредитного договору, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню. Судом перевірений розрахунок заборгованості наданий представником позивача, який суд вважає вірним. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № CL-139845 від 16 жовтня 2018 року у розмірі 106337,82 грн. Окрім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10633,78 грн. виходячи з наступного. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи між адвокатським об?єднанням «Бізнес і право» та «АТ «Кредобанк» був укладений Договір про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року. Разом з тим, при зверненні з даним позовом до суду, представником позивача не додано до матеріалів справи доказів, які б підтвердили оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, крім того, в матеріалах справи відсутній акт про виконання робіт, який складається між виконавцем та клієнтом, який би підтверджував вид надання правової допомоги, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням розміру задоволених позовних вимог згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved