Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

13.10.2021 року позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача про усунення перешкод у спілкуванні, вихованні дитини та встановлення порядку спілкування, в якому просить зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди йому брати участь у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , визначивши наступні способи участі у вихованні та особистому спілкуванні: систематичне побачення батька з сином кожної суботи з 10:00 год. до 14:00 год. на території м. Черкаси (парки, кафе, дитячі майданчики тощо) за місцем реєстрації сина без присутності матері дитини; кожного року влітку в період своєї офіційної відпустки батька та літніх канікул його сина батько має право на особисте оздоровлення сина терміном на 15 днів з правом виїзду до місця відпочинку та проживання в межах території України, без присутності матері - за попереднім повідомленням матері про дату виїзду і повернення дитини; систематичне необмежене спілкування батька зі своїм сином особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; побачення батька з сином у день народження сина з 10:00 год. до 14:00 год.; у день побачення батька з сином, батько має право забирати сина з дому/школи. В обґрунтування позову посилається на те, що він є батьком малолітнього [PERSON] , з його матір`ю - відповідачкою по справі, він проживав у зареєстрованому шлюбі з 23.11.2013 року по 12.11.2015 року. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.11.2015 року з нього стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % на дитини відповідного віку. Після припинення стосунків вони стали проживати окремо, син залишився проживати з матір`ю. Рішенням виконавчого комітету ЧМР від 23.02.2016 за № 204, йому визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні із сином, щонеділі з 17.00 до 19.00 без присутності матері, з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Рішенням виконавчого комітету ЧМР від 01.07.2016 року за № 779 малолітньому [PERSON] визначено місце проживання разом з матір`ю [PERSON] . Зазначив, що фактично вихованням дитини з народження займались дідусь та бабуся [PERSON] та [PERSON] , оскільки відповідачка постійно перебувала в Республіці Польща. Вказав, що 03.06.2021 року відповідачка разом із сином виїхали до Республіки Польща та до теперішнього часу в Україну не повернулись. Таким чином, відповідачка порушує виконання рішення виконавчого комітету ЧМР від 23.02.2016 року та створює штучні перешкоди у спілкуванні батька із сином. Весь цей час він намагається налагодити нормальний зв`язок з дитиною та повноцінно приймати участь у вихованні та розвитку дитини, проте вирішити розбіжності з відповідачкою шляхом переговорів та взаємних поступок не вдається. З метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.11.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін на усунення недоліків, які позивачем 29.11.20211 року виконані. Ухвалою Соснівського районного суду м, Черкаси від 01.12.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.02.2022 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив про їх задоволення. Зазначив, що бажає налагодити спілкування з сином, адже хлопчику необхідне батьківське виховання та турбота, а відповідач не дає можливості бачити та спілкуватися з дитиною. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, із заявами чи клопотаннями до суду не зверталася. Зі слів позивача, [PERSON] , перебуває за кордоном, тому її виклик до суду здійснювався шляхом оголошення на сайті суду. Представник служби у справах дітей Черкаської міської ради Зубалій Н.А. в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявний лист про проведення розгляду справи без участі представника третьої особи. Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи та перевіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 17.10.2017 року (видане повторно). Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.11.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини з усих видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % на дитину відповідного віку, починаючи з 12.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 204 від 23.02.2016 року було встановлено батькові [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім[PERSON] , який народився [INFO] , а саме: щонеділі з 17.00 до 19.00 без присутності матері дитини та з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 779 від 01.07.2016 року було визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , який народився [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Як вказав позивач в судовому засіданні, відповідачкою рішення виконавчого комітету про встановлення способу участі у виховані дитини не виконується. Зазначив, що у червні 2021 року відповідачка разом із сином виїхала до Республіки Польща та до теперішнього часу в Україну не повернулись. Дозвіл на виїзд сина за кордон він не надавав. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України зазначено, що [PERSON] перетнув державний кордон України 03.06.2021 року. В подальшому позивач звертався до суду з позовною заявою про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та зобов`язання повернення дитини з-за кордону. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.01.2022 року, справа № 712/9027/21, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] повернути неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Україні - [ADDRESS] . Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. При вирішенні таких спорів судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право та особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, із ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, в спілкуванні з дитиною та в її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області із заявою (повідомленням) щодо вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення за ч. 7 ст. 184 КУпАП, а самеумисне порушення встановленого законом обмеження щодо строку перебування сина [PERSON] за межами України у разі самостійного вирішення питання про тимчасовий виїзд дитини за межі України тим із батьків, з яким рішенням суду визначено або висновком органу опіки та піклування підтверджено місце проживання цієї дитини. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні й мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, в судовому засіданні позивач вказував на необхідність виконання, зокрема відповідачкою з якою проживає дитина, Рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради про визначення способу участі у вихованні дитини. Зазначив, що прагне приймати участь у вихованні сина, має бажання спілкуватися з ним та дарувати батьківську любов та турботу, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Суд вважає, що налагодження стосунків між батьком та сином відповідає інтересам дитини, яка протягом останнього часу не спілкувалася з батьком, проте з огляду на перебування його весь час з матір`ю, що беззаперечно створює його психологічну прив`язаність до матері, суд доходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та вважає за необхідне визначити наступний графік побачень позивача з сином, а саме: - особисті побачення з дитиною кожної суботи з 10:00 год. до 14:00 у м.Черкаси за місцем проживання дитини без присутності матері; влітку - два тижні в період офіційної відпустки батька та літніх канікул сина з врахуванням інтересів дитини, без супроводу матері; систематичне необмежене спілкування батька зі своїм сином особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування. Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання сина. При цьому суд вважає за необхідне обумовити, що спільні зустрічі із сином у дні та години можливо змінювати за погодженням із матір`ю дитини, та з урахуванням бажання дитини, що максимально враховує інтереси дитини.

Outcome: partial