Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] пред`явив зазначений позов на предмет відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень та стягнення залишку коштів на суму 325573,17 грн. з вартості 22/100 частки у праві спільної власності на домоволодіння під [ADDRESS] ), реалізованої 19 вересня 2017 року з електронних торгів, після погашення за її рахунок боргів з визнанням незаконною бездіяльності державного виконавця з поверненням боржнику такого залишку після задоволення всіх вимог за виконавчими документами, внаслідок якої право власності позивача свавільно порушено з позбавленням його у такий спосіб засобів до існування. В обґрунтування своїх вимог посилався на проведення ДП «Сетам» електронних торгів за протоколом №\~286179 від 19 вересня 2017 року з виторгом 589\~050 гривень від реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні №\~49333526 з метою примусового виконання стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по кредитному договору в сумі 210\~403,04 грн. на підставі виконавчого листа Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року, після чого згідно акту про проведені електронні торги від 05 жовтня 2017 року погашені суми боргу, витрат на проведення виконавчих дій, судових витрат, виконавчого збору, але решта суми в порушення ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» позивачу повернута не була, що аргументовано доводами про неналежний безготівковий переказ 19 грудня 2017 року на банківський рахунок в АТ «ОТП Банк», про який повідомив відповідач у відповідь на заяву про повернення коштів, помилково вважаючи свої обов`язки виконаними відповідно до умов звернення за 12 грудня 2017 року, яке позивач в дійсності ніколи не підписував, оскільки до 27 грудня 2019 року позивач ніколи раніше не звертався до відповідача з питання повернення коштів. Також посилався на розслідування у кримінальному провадженні обставин зняття коштів готівкою з банкомату 21 грудня 2017 року і відкриття банківського рахунку за підробленими документами. Відповідач позов не визнав і у своєму відзиві 23 березня 2020 року, заперечуючи проти аргументів і доводів позивача міркуваннями про проведення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа у зведеному виконавчому провадженні № 49344526 у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на перерахування за платіжним дорученням від 19 грудня 2017 року решти після розподілу коштів від реалізованого майна на суму 325573,17 грн. за заявою [PERSON] від 13 грудня 2017 року, вважаючи відсутніми підстави повторно виплачувати позивачу ці кошти Центральним відділом ДВС, оскільки позивач має право на відшкодування завданої йому шкоди у кримінальному провадженні особою, яку буде визнано винною у вчиненні злочину. Вважав належним відповідачем державу, на яку покладається відповідальність за шкоду, завдану органами державної влади, її службовими та посадовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Третя особа так само позов не визнала, пояснюючи 07 квітня 2020 року про відсутність будь-яких правовідносин між ДКС України та позивачем, вважаючи, що Казначейство будь-яких прав та інтересів позивача не порушувало. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано 28 лютого 2020 року судді Колесніченко О.В. З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 04 березня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка з обміном учасниками заявами по суті справи, та з необхідністю сприяння позивачеві в отриманні доказів в обґрунтування позовних вимог шляхом витребування письмових документів та призначення і проведення почеркознавчої експертизи, із закінченням підготовчого провадження за ухвалою суду від 03 грудня 2021 року. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, і поданою через свого представника заявою просив 21 березня 2022 року завершувати судовий розгляд у свою відсутність, наполягаючи на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач і третя особа, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, своїх представників в судове засідання не направили, причин неявки двічі не повідомили, про відкладення розгляду не клопотали, що згідно ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи в їх відсутність. Суд, заслухавши усні пояснення позивача та його представника, дослідивши докази, дійшов висновку про вирішення справи за ст. 13 ЦПК України в межах заявлених вимог із частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що в рахунок примусового стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості з кредитному договору на суму 210 403,04 грн. належні [PERSON] 22/100 частки у праві спільної власності на домоволодіння на [ADDRESS] на підставі виконавчого листа Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року реалізовані 19 вересня 2017 року у виконавчому провадженні № 49333526 з електронних (прилюдних) торгів, оформлених протоколом ДП «Сетам» № 286179, з вирученими з вартості цього арештованого майна 589\~050 гривень, про що складено акт про проведені електронні торги від 05 жовтня 2017 року (т.1 а.с.7,8, 161). За даними долученого в копії зведеного виконавчого провадження № 49344526, після сплати винагороди за організацію та проведення електронних торгів 29 вересня 2017 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні надійшли грошові кошти відповідно до виконавчого листа №\~203/1192/15-ц на суму 559\~597,50 грн., розподілену розпорядженнями державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Дніпрі ГТУЮ у Дніпропетровській області Арутюнян Е.Б. від 04 жовтня 2017 року (т.1 а.с. 176, 188), після чого з цієї суми 05 жовтня 2017 року утримані витрати виконавчого провадження в сумі 133,28 грн. (т.1 а.с.187), виконавчого збору у розмірі 210,40 грн. та судового збору на користь стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» в розмірі 2104,03 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№\~3528, 3527 (т. 1 а.с.189). 19 жовтня 2017 року постановою державного виконавця виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст.40 закону України «Про виконавче провадження» (т.1 а.с.179), а до виконавчого провадження приєднаний примірник листа начальника Центрального ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Лисенка Д.Б. за № 13.5-47/15462/9, адресованого [PERSON] за адресою домоволодіння, що реалізоване з торгів ( [ADDRESS] ), з повідомленням про залишок на депозитному рахунку відділу надмірних коштів від реалізації майна у розмірі 325\~573,17 грн. та необхідність повідомлення особою реквізитів для перерахування цих коштів (т.1 а.с.192). При цьому будь-які докази надіслання такого листа відсутні. Суд відзначає, що доказів вручення цього листа [PERSON] матеріали виконавчого провадження не містять, а квартира в домоволодінні по [ADDRESS] була реалізована з торгів у цьому виконавчому провадженні та право користування житлом у цій квартирі за ним не збережене, проте заходів до повідомлення [PERSON] за фактичним місцем його проживання не вживалось. Стягнуті з боржника кошти, що залишилися після задоволення всіх вимог за виконавчими документами, згідно ч. 6 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» перераховуються боржнику (крім випадків повернення коштів іншим особам), у зв`язку з чим за правилами про відповідальність за неналежний переказ відповідно до ст.ст. 1 пункт 1.24), 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» державний виконавець, який виступає його ініціатором, несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, і згідно ч. 2 ст. 527 ЦК України несе ризик наслідків непред`явлення вимоги доказів того, що виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою. Однак, старший державний виконавець Арутюнян Е. Б., будучи достеменно обізнаним з тим, що дійсних заходів для повідомлення боржнику про залишок коштів не вживалося, не приділив належної уваги і несумлінно поставився до переданої 13 грудня 2017 року засобами поштового зв`язку друкованої заяви від імені [PERSON] , адресованої начальнику Центрального ВДВС, з приводу повернення залишку коштів від реалізації квартири на розрахунковий рахунок, відкритий у АТ «ОТП Банк» (т.1 а.с.193,194), на підставі чого 18 грудня 2017 року видав помилкове розпорядженням № В9-49344526 про переказ 325 573,17 грн. на відкритий в АТ «ОТП Банк» розрахунковий рахунок №\~ [NUMBER] з призначенням платежу: «Поповнення карткового рахунку [PERSON] відповідно до заяви про перерахування коштів віл 13 грудня 2017 року» (т.1 а.с.196). Таким чином, на підставі заяви, яку [PERSON] за висновком судового експерта-почеркознавця Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/104-21/32117-ПЧ від 04 листопада 2021 року (т.2 а.с.102-111) в дійсності ніколи не підписував, державним виконавцем видане розпорядження без вжиття будь-яких додаткових заходів для перевірки достовірності персональних даних боржника, з`ясування його місцезнаходження для належного листування та вимоги пред`явити документ, що посвідчує особу, яка подала цю заяву. 19 грудня 2017 року з депозитного рахунку Держказначейства України через банк отримувача АТ «ОТП Банк» на розрахунковий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за платіжним дорученням №\~4208 (т.1 а.с.197) переказані зазначені кошти, які зараховані у всій сумі 325\~573,17 грн. з поповненням карткового рахунку 21 грудня 2017 року, після чого 22 грудня 2017 року зазначена сума частинами знята неналежним одержувачем у банкоматі АТМ4043 ОТР BANK ATM UAN (A7204043) (а.с.23-24 Том І), про що [PERSON] зміг довідатися з наданого банком звіту від 24 січня 2020 року. Як наслідок, 07 лютого 2020 року відповідач листом № 13.5-34/6647/9 з посиланням на повне розподілення коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, відмовив [PERSON] у задоволенні його заяви від 03 лютого 2020 року про перерахування надлишкових коштів йому або його представнику на рахунок, що буде повідомлений додатково (а.с.30 Том І). До того, 24 січня 2020 року [PERSON] вже звернувся до Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ в Дніпропетровській області із заявою про злочин, розслідування якого розпочато з внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №\~1\~2020\~04\~064\~0000245 за фактом заволодіння 325 573,17 грн. з використанням персональних даних [PERSON] для підробки заяви-анкети до банку від 11 грудня 2017 року та заяви від 12 грудня 2017 року до Центрального ВДВС. До поліції [PERSON] звернувся після одержання 16 січня 2020 року відповіді відповідача листом №\~13.5-34/4406/9 на запит платіжних доручень разом із реквізитами щодо перерахування коштів отриманих від реалізації майна (т. 1 а.с.10), а також після одержання від АТ «ОТП Банк» заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 0072/980/011563291/1 від 11 грудня 2017 року, на підставі якої відкрито рахунок № [NUMBER] (а.с.22 Том І). Водночас, у графі «Клієнт» зазначеної заяви-анкети та «Дата заповнення» додатка до заяви про відкриття рахунку фізичної особи від 11 грудня 2017 року підписи від імені [PERSON] за висновком судового експерта-почеркознавця № СЕ-19/104-21/32117-ПЧ виконані не [PERSON] , а іншою особою (т.2 а.с.102-111), тоді як банківській установі для оформлення цієї заяви була пред`явлена копія паспорту в серії [NUMBER] , засвідчена на вірність оригіналу підставною особою, яка видавала себе за [PERSON] , з помилкою у написанні прізвища « [PERSON] » замість « [PERSON] », а сама копія знята з підробленого паспортного бланку, заповненого іншим почерком, з вклеєною фотокарткою іншої людини (т. 1 а.с. 20,21). Позивачеві державою України в особі державної виконавчої служби при примусовому виконанні судового рішення гарантовано дотримання, зокрема, державним виконавцем його права на безумовне отримання залишків коштів, які отримані від реалізації майна, що належить йому на праві власності, та які перевищують обсяг вимог стягувача. З`ясовані обставини переконують суд у відсутності належної турботи й обачливості відповідача та необхідного ступеню контролю за витрачанням отриманих від боржників сум, що потягло видачу у готівковій формі суми переказу, зарахованої на виконання незаконного розпорядження державного виконавця на рахунок неналежного отримувача, яка мала б бути виплачена позивачу, чим прямо закономірно спричинене з грубої необережності відповідача заподіяння майнової шкоди позивачу, яка підлягає відшкодуванню згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України в повному обсязі. Таким чином, враховуючи завдання шкоди неналежним переказом внаслідок виконання незаконного рішення державного виконавця, який за ст.ст. 7-8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» належить до службових осіб органів державної влади, при здійсненні ним у відповідності до ст.ст. 5, 18, 47 Закону України «Про виконавче провадження» своїх повноважень з примусового виконання рішення суду, позов підлягає задоволенню згідно ст.\~1174 ЦК України з відшкодуванням державою реальних збитків за правилами ст. 1192 цього Кодексу в сумі 325 573,17 грн., незалежно від вини державного виконавця. Відповідно, на користь позивача належить присудити всю суму, ухваливши це рішення за позовом до держави, яка згідно ст. 170 ЦК України у цивільних відносинах з позивачем здійснює свої цивільні обов`язки через Центральний ВДВС у межах його компетенції, прямо встановленої у ч. 6 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Так само, за позовом [PERSON] у відповідності до статті 1167 ЦК України підлягає відшкодуванню завдана моральна шкода, виходячи з висновків Верховного Суду у справі № 818/607/17, викладених у постанові Касаційного адміністративного суду від 24 березня 2020 року, про завдання такої шкоди, серед іншого, внаслідок порушення прав людини з проявом душевних стражданнях фізичної особи згідно ст. 23 ЦК України у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 5 постанови №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки в результаті незаконних рішень державного виконавця Ляшенко О.Ф. зазнав душевних переживань від безпідставного позбавлення права на отримання належних йому коштів у значному розмірі, що спричинило необхідність вжиття додаткових зусиль для відновлення звичайного ритму життя та тривале відновлення свого права на отримання коштів, які залишились від реалізації його квартири під час примусового виконання судового рішення, суд приходить до висновку ухвалити це рішення про присудження позивачу для досягнення мети добросовісного відновлення поваги до його власності співмірний та достатній розмір справедливого відшкодування на суму 5000 гривень, яка на переконання суду визнається розумною. Суд, здійснюючи правосуддя згідно ст. 5 ЦПК України, захищає цивільні права та інтереси фізичних осіб відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи і може визначити ефективний спосіб захисту у спорах з боржниками, якими є державні органи, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» на умовах здійснення списання коштів Державною казначейською службою України, що реалізує державну політику у сфері розрахунково-касове обслуговування Державного бюджету України, з єдиного казначейського рахунку такого державного органу в межах відповідних бюджетних призначень, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів державного бюджету, передбачених бюджетною програмою забезпечення виконання рішень суду. В частині визнання незаконною бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб, що передбачене, зокрема, у п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд знаходить за необхідне в позові відмовити через неефективність обраного юридичного засобу захисту з мотивів неприпустимості штучного дрібнення вимог на самостійне встановлення юридичних фактів окремо від визначення змісту правовідносин, оскільки суд надав правову кваліфікацію, яка охоплює весь юридичний спір в цілому, а не якусь його окрему частину. Тим більше, що право власності позивача порушене, власне, розпорядженням державного виконавця про неналежний переказ, яке відноситься до правових актів індивідуальної дії, але позов на предмет його скасування згідно ст. 21 ЦК України не пред`являвся, не переслідуючи застосування його наслідків відповідно до ст. 393 цього Кодексу без жодної шкоди задоволенню вимог про відшкодування збитків. Судовий збір на суму 2102 грн., сплата якого відстрочена за ухвалою суду від 04 березня 2020 року (а.с.37 Том І) віднести на рахунок держави відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial