Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-30 00:00:00

До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності на спадщину. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, яку відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв позивач - [PERSON] . Спадщина після померлого [PERSON] складається з права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 40,0000 га на території Кіровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Зазначена земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Вільнянської районної ради народних депутатів Вільнянського району Запорізької області від 11.04.1991 № 58/1 для організації фермерського господарства. 15.10.2020 за заявою спадкоємця заведено спадкову справу після померлого [PERSON] № 79/2020. Постановою приватного нотаріуса Вільнянського районного нотаріального округу № 479/02-14/79-2020 від 09.11.2020, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену земельну ділянку, оскільки у спадкодавця відсутній оригінал державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею. Зважаючи на те, що в позасудовому порядку вирішити питання щодо оформлення спадщини неможливо, оскільки оригінал правовстановлюючого документа відсутній, позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 30.11.2020 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провдження. 12.02.2021 від представника відповідача Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він категорично не погоджується з твердженнями, викладеними у позовній заяві, оскільки згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 2321582000:02:004:0215, площею 40,0000 га, яка знаходиться на території Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області належить на праві комунальної власності відповідау, інші речові права відсутні. Позивач не долучив до позову оригінал правовстановлюючого документа, копія державного акту на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, виданого [PERSON] для організації фермерсього господарства, долучена до матеріалів справи, не є належним доказом. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач не надав суду належних доказів користування земельною ділянкою: доказів про реєстрацію речового права на земельну ділянку, яке підлягає державній реєстрації відповідно до вимг ст. 182 ЦК України; укладення договору оренди зазначеної земельної ділянки; сплату орендної плати та земельного податку відповідно до нормативнох грошової оцінки сільськогосподарських угідь, яка становить 299835,77 грн. Представник відповідача зазначає, що позивач безпідставно вимагає визнати за ним право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, не маючи при цьому правовстановлюючого документа не неї, та не здійснивши дежавної реєсрації речових прав у встановленому порядку. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у становленомпорядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками наданими для ведення селянських (фермерських) господарства, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому, розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку. Представник відповідача у відзиві зазначив, що земельна ділянка, надана [PERSON] у користування, перебуває у власності територіальної громади до переоформлення у становленому порядку та отримання у власність чи користування. 10.08.2021 від представника третьої особи надійшли письмові пояснення на позовну заяву,у яких він зазначив, що, на його думку, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони є необґрунтованими. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право [PERSON] на постійне користування земельною ділянкою кадастровий номер 2321582000:02:004:0215 було припинено 11.02.2020. [PERSON] відповідно до рішення Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 21.09.2020 № 30 отрима дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення замельної ділянки кадастровий номер № 2321582000:02:004:0111 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель комунальної власності Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Станом на час розгляду справи право власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] не зареєстроване, через те, що у хвалою Вільнянського районног о суду Запорізької області у справі № 314/4876/20 заборонено вчиняти будь-які дії щодо предмету спору. Представник третьої особи зазначив, що, враховуючи те, що земельна ділянка, площею 2 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 2321582000:02:004:0111 була сформована в результаті поділу земельної ділянки площею 40 га з цільовим призначенням для ведення фермеього господарства кадастровий номер 2321582000:02:004:0215 (яка є предметом позовних вимог), яка на момент поділу перебувала у комунальній власності та належала відповідачу у справі - Павлівській сільській раді Вільнянського району Запорізької області, відстній предмет спору, оскільки кадастровий номер 2321582000:02:004:0215. Зміна фактичної площі і меж спірної земельної ділянки, шляхом її поділу, та з присвоєнням новоствореним земельним ділянкам нових кадастрових номерів, унеможливлює задоволення позовних вимог. У судовому засідання представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник третьої особи заперечував проти задоволення позову, оскільки підстави для його задоволення відсутні. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності та диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Так, судом було встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Вільнянської районної Ради народних депутатів Вільнянського району Запорізької області від 11.04.1991 № 58/1 надано у довічне успадковувань володіння 47,4 г землі в межах згідно з планом землеволодіння для організації фермерського господарства, про що було складено Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Кіровською сільською радою Вільнянського району Запорізької області. [PERSON] було засновано Селянська (фермерське) господарство «Запорожський Микола Володимирович». Відповідно до матеріалів наданої копії спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] єдиним спадкоємцем є [PERSON] , син [PERSON] . Позивач у встановленому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого 16.10.2020 була заведена спадкова справа. Постановою приватного нотаріуса Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Кравченко О. М. від 09.11.2020 № 479/02-14/79-2020 [PERSON] відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] атька [PERSON] на спадкове майно, що с кладається з права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, площею 40,0000 га на території Кіровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області через ненадання спадкоємцем правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст. 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 84 ЗК України в державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно з ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, в тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до ст. 22 ЗК України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 130 ЗК України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Згідно ст. 23 ЗУ «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. [PERSON] отримав земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року, яким і було визначено порядок його успадкування. Відповідно до ст. 7 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Відповідно до ст. 23 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (землекористувачем). Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України, та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися та передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених ч. 3 цієї статті. Згідно ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: п. 6 розд. Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; п. 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами у частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таким чином, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у ст. 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. При цьому, згідно ч. 2 ст. 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Крім того, відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано таким, що успадковане позивачем, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд при ухваленні рішення застосовує правову позицію, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 20 листопада 2019 року по справі № 368/54/17, якою Верховний суд відступив від висновків, викладених у попередніх постановах Верховного суду від 31.10.2018 р. у справі № 178/447/16-ц та постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц. На підставі викладеного та

Outcome: approved