Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

03 вересня 2021 року до суду звернулася [PERSON] , уточнивши заявлені позовні вимоги до Братолюбівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку, та просила суд встановити факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , уродженкою с. Братолюбівка Долинського району Кіровоградської області, та [PERSON] , [INFO] , уродженкою с.Братолюбівка Долинського району Кіровоградської області; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , а також факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] ; визнати за [PERSON] право на спадщину на земельну ділянку площею 8,38га, що знаходиться на території Братолюбівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, на яку виданий сертифікат на право власності на земельну ділянку (пай) серії РН №393697 на підставі рішення Долинської районної державної адміністрації №518 від 17 вересня 1996 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивача зазначила, що після смерті [PERSON] її мати [PERSON] фактично вступила у права спадкування після неї, так як почала користуватися спадковим майном - коври телевізор та все домашнє майно у відповідності до ст.549 ЦК України від 18 липня 1963 року Після смерті [PERSON] вона з матір`ю [PERSON] продовжили проживати разом до дня її смерті за адресою: [ADDRESS] . За життя, а саме 17 січня 2006 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений секретарем Братолюбівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Мізгавою Н.Є., зареєстрований в реєстрі за №01. Згідно даного заповіту [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно та попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе майно, належне їй, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що належало їй на день смерті і на що вона мала право за законом, заповіла [PERSON] , [PERSON] . Для оформлення права на спадщину після [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину після смерті двоюрідної бабусі позивача - [PERSON] у вигляді земельної ділянки, проте не оформила, позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження (а.с.35). Ухвалою суду від 28 січня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.71). Ухвалою суду від 21 червня 2022 року замінено первісного відповідача з Братолюбівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області на Гурівську сільську раду Кропивницького району Кіровоградської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] присутня не була. Присутня в судовому засіданні представник позивача [PERSON] , - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та посилаючись на обґрунтування зазначені в позовні заяві, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача Гурівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, у судовому засіданні присутній не був, 01 лютого 2022 року на адресу суду надійшов відзив, в якому, сільський голова Склярчук А., значив, що не заперечує проти задоволення позову. Представник відповідача Виконавчого комітету Металургійної районної у місті Кривому Розі ради, у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками про отримання судових повісток, про причини поважності неявки суд не сповістили, відзиву на позовну заяву не надали. Від керуючого справи виконкому районної у місті ради Петренко С. надійшла заява, в якій останній просив суд проводити розгляд вказаної справи без участі представника за наявними в матеріалах справи доказами. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі змісту пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , про що 24 серпня 1951 року Долинським районним бюро ЗАГС Кіровоградсьокї області внесено актовий запис №1198. Батьками дитини зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Місце народження вказане с. Братолюбівка Долинського району Кіровоградської області, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24 серпня 1951 року (а.с.12). [INFO] народилась [PERSON] , про що 20 січня 1948 року Долинським районним бюро ЗАГС внесено актовий запис №40. Батьками дитини зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Місце народження вказане с. Братолюбівка Долинського району Кіровоградської області, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 січня 1948 року (а.с.9). 03 лютого 1941 року [PERSON] одружилася з [PERSON] , про що Виконавчим комітетом Братолюбівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області зроблено актовий запис №2, після укладення шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується Посвідкою про шлюб №3 (а.с.13). 02 грудня 1952 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що Братолюбівською сільською радою Долинського району Кіровоградської області зроблено відповідний запис за №9, після укладення шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 02 грудня 1952 року (а.с.10). [INFO] народилась [PERSON] , про що Братолюбівською сільською радою Долинського району Кіровоградської області 27 грудня 1954 року зроблено відповідний запис за №36. Батьками дитини зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27 грудня 1954 року (а.с.15). 06 листопада 1976 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Братолюбівською сільською радою Долинського району Кіровоградської області та зроблено відповідний запис за №16. Після укладення шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06 листопада 1976 року (а.с.16). [INFO] померла [PERSON] , про що Братолюбівською сільською радою Долинського району Кіровоградської області зроблено відповідний запис за №05, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03 лютого 1997 року (а.с.14). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] перебували у родинних відносинах. Згідно сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії PH №393697, виданого на підставі рішення Долинської районної державної адміністрації №518 від 17 вересня 1996 року, та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну ділянку (пай) 17 липня 2000 року за №533, [PERSON] як член Колективного сільського господарського підприємства «Зоря» отримала право на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Зоря», площею 8,38га. Вартість земельної частки станом на 17 липня 2000 року складала 28549,00грн., що підтверджується Сертифікатом на право на земельну ділянку (пай) серії PH №393697 від 17 липня 2000 року, збірним кадастровим планом суміжних землекористувачів та землевласників Братолюбівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області (а.с.20-23). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек №257587815 від 21 травня 2021 року, іншого майна, що належало б на праві власності [PERSON] , не мала (а.с.19). Відповідно до Довідки виданої 16 листопада 2000 року виконкомом Братолюбівської сільської ради Долинського району, [PERSON] , була зареєстрована та проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] до дня її смерті. Заповіту [PERSON] не складала (а.с.24, 25). Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом статті 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що за життя [PERSON] , була зареєстрована та проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] до дня її смерті та була її опікуном. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 22 та частини другої статті 23 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, 1990 року) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Судом встановлено, що відповідно до Сертифікату на право на земельну ділянку (пай), КСП «Зоря» с. Бртолюбівка Долинського району Кіровоградської області від 17 вересня 1996 року на підставі рішення Долинської районної державної адміністрації №518, [PERSON] належить право на земельну ділянку (пай), у землі яка перебуває у колективній власності КСП «Зоря» розміром 8,38га. Матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] була виключена з членів КСП «Зоря». Ураховуючи зазначене, [PERSON] мала право на отримання земельної частки (паю) із земель КСП «Зоря», яка становила 8,38га умовних кадастрових гектарів. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи вступив він фактично в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Якщо позивач у шестимісячний строк вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Мати позивача спадщину після смерті [PERSON] прийняла, що підтверджується наявність оригіналу Сертифікату на право на земельну ділянку (пай) та наданими в судовому засіданні поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] .. [INFO] померла [PERSON] , про що Братолюбівською сільською радою Долинського району Кіровоградської області зроблено відповідний запис за №10, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11 травня 2006 року (а.с.11). За життя, а саме 17 січня 2006 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений секретарем Братолюбівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Мізгавою Н.Є., зареєстрований в реєстрі за №01. Згідно даного заповіту [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно та попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, на випадок своєї смерті зробила тане розпорядження: усе майно, належне їй, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що належало їй на день смерті і на що вона мала право за законом, заповіла [PERSON] , [PERSON] (а.с.28). [INFO] помер [PERSON] , про що виконавчим комітетом Братолюбівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області 26 серпня 2015 року складено відповідний актовий запис №14, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 серпня 2015 року (а.с.48). 13 липня 2021 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко В.О. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадщину після якої фактично прийняла [PERSON] , яка перебувала на утримання померлої. Однак, Постановою приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко В.О. відмовлено у видачі свідоцтва, у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, документів щодо фактичного прийняття спадщини не представила, не надано документів що [PERSON] перебувала на утриманні [PERSON] (а.с.29). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною другою статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. В положенні п.3.1 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року за №24-753/0/4-13, роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, та є обов`язковою. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем надано суду докази в обґрунтування та підтвердження заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved