Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

у серпні 2021 р. позивач звернулася до суду з позовними вимогами про притягнення відповідачів до кримінальної, адміністративної відповідальності, усунення їй та неповнолітній дитині перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , вселення до вказаного житлового приміщення, стягнення вартості оренди житла в розмірі 250360 грн. 00 коп., вартості викрадених речей на суму 210961 грн. 00 коп., стягнення моральних та матеріальних збитків на свою користь та користь неповнолітньої доньки в розмірі по 100000 грн. 00 коп. кожному, вирішити питання судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 2009 р. позивач та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, з січня 2011 р. сторони почали проживати разом за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належала відповідачам, вели спільне господарство. За час спільного проживання у позивача та відповідача народилась донька [PERSON] , [INFO] . З лютого 2014 р. у вказаній квартирі також почали проживати батьки позивача. За особисті кошти позивач та її батьки зробили ремонт у квартирі, придбали меблі, техніку, підтримували квартиру в належному стані для проживання. З 2014 р. шлюбні відносини та спільне проживання між позивачем та [PERSON] припинилося, відповідач життям доньки не цікавився, матеріально не допомагав та не утримував, дозволу на реєстрацію дитини за місцем проживання, відповідач не надав. У серпні 2018 р., коли позивач разом з донькою була на літньому відпочинку, відповідачі змінили замки на вхідних дверях квартири, в результаті чого позивач з неповнолітньою донькою не змогли потрапити до квартири, де проживали довгий період часу та де знаходились їх особисті речі. На неодноразові прохання позивача надати доступ до квартири, забрати речі, відповідачі не реагували, доступу до житла не надавали. Позивач змушена була винаймати житло, витрачати додаткові кошти на проживання, придбання нових речей, сплачувати комунальні послуги. Лише через місяць позивач змогла отримати частину своїх речей, які були в занедбаному стані. Загальна вартість понесених позивачем коштів за оренду житла та комунальних послуг за період з 2018 по 2021 рр. становить 250360 грн. грн. 00 коп., вартість неповернутих речей, належних позивачу та її доньці складає 210961 грн. 00 коп. У зв`язку з відсутністю належного та достатнього фінансування, дитина не отримувала належного навчання, лікування, відпочинку, часто хворіла, позивач витрачала додаткові кошти для відновлення стану здоров`я доньки, в результаті чого особисто не отримувала належного догляду для себе, постійно перебувала в стресовому стані, стан здоров`я позивача погіршився, що в подальшому призвело і до звільнення позивача з роботи. Вказаними діями позивачу та її доньці завдано моральних та матеріальних збитків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.08.2021 позовну заяву залишено без руху, відмовлено задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору (а.с. 26-29). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.09.2021 позовну заяву повернуто позивачу (а.с. 54-55). Ухвалою Київського апеляційного суду від 30.11.2021 позивача звільнено від сплати судового збору, апеляційну скаргу залишено без руху (а.с. 74-75). Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.12.2021 поновлено строк на оскарження ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 24.09.2021, відкрито апеляційне провадження (а.с. 87). Постановою Київського апеляційного суду від 19.01.2022 ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24.09.2021 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 92-94). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.04.2022 відкладено розгляд справи без визначення наступної дати судового засідання (а.с. 161-162). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.05.2022 справу призначено до судового розгляду (а.с. 168). Позивач в судове засідання не з`явилася, надіславши до суду заяву про слухання справи без її участі (а.с. 184-185). Відповідач [PERSON] та одночасно представник [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав їх необгрунтованості та безпідставності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є уродженкою м. Луганськ, в період з 04.04.1998 по 03.08.2013 позивач була зареєстрована в м. Луганську, після чого знялась з місця реєстрації (а.с. 150-153). Відповідач [PERSON] з 12.02.1992 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 155-156). У період з 2011 року по 2014 роки позивач та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] (а.с. 149). З 2014 р. шлюбні відносини між позивачем та відповідачем було припинено, сторони почали проживати окремо. Позивач продовжувала проживати у квартирі [ADDRESS] по серпень 2018 р. Після повернення позивача разом із неповнолітньою донькою з відпочинку, потрапити до місця свого проживання не змогла, відповідачі змінили замки на вхідних дверях квартири, у добровільному порядку надати доступ позивачу до житла відмовились. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч .1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною 2, ч. 3 ст. 64 ЖК України визначено, до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК Україничлени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням. Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. У статті 9 ЖК України ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір необхідно з урахуванням балансу інтересів обох сторін (Постанова Верховного суду 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц, провадження № 61-17372св18). У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява N 30856/03) від 02.12.2010 поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України). Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 210/1857/15-ц зазначено, що батько дитини має рівні з позивачем права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Право користування жилим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити своє місце проживання самостійно відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом". Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї та зі згоди власника, позивач тривалий час (понад 7 років) проживала у вказаній квартирі, тобто вона має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла та майна на праві власності чи праві користування позивач та її донька не мають, єдине житло, яке було у позивача знаходиться в м. Луганську, тобто на непідконтрольній території України, позивач змушена винаймати житло для проживання. Оскільки відповідачем, як колишнім цивільним чоловіком позивача створюються їй та неповнолітній дитині перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , внаслідок чого останні не мають змоги проживати в ній, у позивача та неповнолітньої доньки відсутнє інше житло, неповнолітня є донькою відповідача, на останнього покладено обов`язок забезпечення донькою правом на користування житлом, власником якого він є, а тому права [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] підлягають захисту шляхом вселення у квартиру та усуненням перешкод у користуванні житлом. Позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів коштів з оренди житла, викрадених речей, моральної та матеріальної шкоди, в порушення вимог ст. ст. 81, 89 ЦПК України є необґрунтованими, а обставини, на які позивач посилається, недоведеними належними та допустимими доказами. Зокрема, під час судового розгляду позивачем не було доведено розміру витрачених коштів на оренду житла, обґрунтованості підстав стягнення витрат з відповідачів, доказів придбання позивачем особистих речей та знаходження їх у відповідачів. Вимоги щодо притягнення відповідачів до кримінальної та адміністративної відповідальності не підлягають задоволенню, оскільки дані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства та не є способом захисту цивільних прав та інтересів порушених прав позивача в розумінні вимог ст. 16 ЦК України. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивачки, яка звільнена від сплати судового збору відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності ст. 141 ЦПК України з відповідачів в солідарному підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial