Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивач звернулася з позовом про надання дозволу на в`їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію Донецької та Луганської областей, перетинання лінії розмежування в зоні операції об`єднаних сил в Донецькій, Луганській областях, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Російської Федерації на 1 рік та надання дозволу строком на 1 рік на оформлення нотаріального дозволу на в`їзд/виїзд дитини на уповноважену особу без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходилась з відповідачем [PERSON] у шлюбі, зареєстрованому 03 грудня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м.Донецьку, за актовим записом № 697. Від спільного проживання мають дитину: сина [PERSON] , [INFO] . На теперішній час шлюб між ними розірвано. Після припинення стосунків з відповідачем по справі син проживає разом з нею в м. Бровари Київської області і знаходиться на її утриманні. Однак, незважаючи на ситуацію, яка склалася в Донецькій області, вони змушені періодично навідуватися за місцем своєї колишньої реєстрації, тобто на непідконтрольну Україні територію. Також вона має намір оздоровити сина, у зв`язку з чим їй необхідно виїхати за межі України. Оскільки їй невідомо про місце знаходження відповідача вона не може отримати від нього дозвіл на вивіз їх спільної дитини на цю територію, до Автономної Республіки Крим, Російської Федерації. При цьому звертає увагу, що їй судовими рішеннями вже надавалися дозволи на вивіз дитини без згоди батька. Позивач у судове засідання не з`явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, не заперечує проти заочного розгляду справи. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Із змісту позовної заяви вбачається, що сторони по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 03 грудня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м.Донецьку, за актовим записом № 697. Згідно свідоцтва про народження [INFO] народився хлопчик [PERSON] , матір`ю якого записана [PERSON] , а батьком дитини записаний відповідач по справі - [PERSON] . Згідно рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 10.12.2015 шлюб між сторонами розірвано. Як зазначено у позові після припинення стосунків з відповідачем по справі дитина [PERSON] залишився разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд та в`їзд дитини до неконтрольованої території в районі проведення операції об`єднаних сил (попередня назва - антитерористичної операції) та назад, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Російської Федерації. У зв`язку з цим суд зазначає. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, який у статті 4 передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п.1,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Аналіз зазначених положень зобов`язує суд при вирішенні питання про надання дозволу на виїзд дитини без згоди одного з батьків з`ясувати державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строк та мету виїзду. В той же час, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема,ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися, на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Вирішуючи питання щодо можливості надання неповнолітній дитині сторін дозволу на тимчасовий виїзд та в`їзд дитини до неконтрольованої території в районі проведення операції об`єднаних сил (попередня назва - антитерористичної операції) та назад, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Російської Федерації, суд виходив з наступного. У відповідності доч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 р. /ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ/, яка є частиною національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18), щодо необхідності надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України, Верховний Суд врахував, що судовим рішенням визначено конкретний термін перебування дітей за кордоном, що свідчить про прогнозованість настання строку його завершення. Позивач надала до суду докази на підтвердження місця проживання дітей разом з нею за кордоном, відомості про своє працевлаштування та матеріальне забезпечення, що свідчить про забезпечення умов для тимчасового проживання дітей разом з матір`ю за кордоном. В рішенні по справі Мамуссе і Вашингтон проти Франції, заява № 39388/05, яка стосувалась обставин повернення до США дочки заявниці, яке мало бути здійснено на підставі рішень судів Франції, ухвалених на ґрунті рішення американського суду про надання батькові безпосередньої опіки над дівчинкою, ЄСПЛ наголосив, що головне правило Гаазької Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатимуть на їх розвиток. В рішеннях ЄСПЛ Гнахоре проти Франції від 19 вересня 2000 року, заява № 40031/98, п. 59, Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії, від 06 липня 2010 року, заява № 41615/07, п. 136, Суд зазначив, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, відновити сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі Ельсхольц проти Німеччини , від 13 липня 2000 року, заява № 25735/94, п. 50; Марсалек проти Чехії , від 04 квітня 2006 року, заява № 8153/04, п. 71). Тобто, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі Мамчур проти України , від 16.07.2015, заява № 10383/09, п.п. 94-102). За приписами Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7ст.7 СК). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч.8ст.7 СК). Тобто наведене законодавство презумує пріоритет інтересів дитини в здійсненні усіх дій щодо неї. Суд вважає, що позивач при порушенні питання надання дозволу її дитині на виїзд до тимчасово непідконтрольної території України, тимчасово окупованої території АР Крим, Російської Федерації, не враховано наявну небезпеку такого виїзду для дитини, яка обумовлена широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якою неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров`я дитини. Позивачем не зазначені обґрунтовані обставини про нагальність потреби такого виїзду та докази на підтвердження цих обставин. При цьому суд зауважує, що через неконтрольованість території на виїзд до якої просить дозволу для своєї дитини позивачка, не існує механізму забезпечення державою Україна прав дитини на цій території та повернення дитини з цієї території. За наведених підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги про надання позивачу дозволу строком на 1 рік на оформлення нотаріального дозволу на в`їзд/виїзд дитини на уповноважену особу без згоди батька, суд зазначає наступне. У п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі (пп. 1 п. 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України має відбуватися лише за погодженням з другим із батьків, оскільки такий переїзд спричинює зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку його участі у вихованні дитини, звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від первісних, у задоволенні яких суд відмовляє, тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed