Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

у серпні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 7 травня 2021 року між нею та ТОВ «МАНІФОЮ» був укладений договір позики № 2280154, відповідно до якого вона отримала грошові кошти у розмірі 7000 грн. На думку позивача, вказаний договір є недійсним, оскільки не був нею підписаний, сторонами не досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а сам договір містить умови, які, на її думку, є несправедливими. На момент отримання грошових коштів їй не було надано достовірної інформації, в тому числі про проценти за користування кредитом, які значно перевищують розмір облікової ставки. Не надання якісної інформації свідчить про нечесну підприємницьку діяльність. Вона не володіє спеціальними знаннями в банківській діяльності, тому не була здатна отримати всю повну і достовірну інформацію, враховуючи не надання їй часу для виваженості прийнятого рішення. Тому є всі підстави вважати кредитний договір недійсним з моменту його оформлення. Також нею було направлено на адресу відповідача претензію з відповідними вимогами, які останнім не задоволені. У зв`язку з відсутністю у неї спеціальних знань в області права, вона була вимушена звернутися за кваліфікованою правовою допомогою до юридичної компанії, за послуги якої сплатила 21420 грн. Позивач просить суд визнати недійсним вищевказаний договір позики, укладений між нею та ТОВ «МАНІФОЮ» та стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 21420 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 4 січня 2022 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін (а.с.36-37). Відповідачу був наданий строк для надання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та надання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідачем ТОВ «МАНІФОЮ» поданий відзив на позов (а.с. 42-44), у якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на те що ТОВ «МАНІФОЮ» є фінансовою установою, яка здійснює господарську діяльність на підставі ліцензії та згідно з зареєстрованими НБУ правилами та типовим договором позики. 7 травня 2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства (сайт https://money4you.ua/) між [PERSON] та ТОВ « МАНІФОЮ» укладено договір позики № 2280154, згідно з умовами якого Товариство надає Позичальнику кошти в сумі 7000 грн. у позику строком на 22 дні, у свою чергу, позичальник бере на себе зобов`язання повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Цей договір укладено відповідно до вимог Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про електронну комерцію», «Про права споживачів», Цивільного кодексу України, а також Правил надання коштів у позику ТОВ «МАНІФОЮ». Перед укладенням договору позики ТОВ «МАНІФОЮ» було надано необхідну інформацію щодо фінансової послуги шляхом розміщення її у вільному доступі на офіційному веб-сайті «МАНІФОЮ» https://monev4you.ua/. Також на веб-сайті було розміщено сканкопію діючої станом на відповідну дату редакції типового договору позики та Правил надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ». Для отримання фінансової послуги від Товариства позичальником 4 квітня 2021 р. створено особистий кабінет в ITC Товариства, що є його захищеною сторінкою і забезпечує отримання інформації, необхідної для укладення/виконання договору (у тому числі постійний доступ до оригіналів договірної документації). 7 травня 2021 року позивачем здійснено вхід до особистого кабінету та подана Заявка на отримання позики. На підставі обраних позичальником параметрів позики Товариством розміщено паспорт позики, який підписано позичальником електронним підписом, одноразовим ідентифікатором (надіслано Товариством на зареєстрований Позичальником в ІТС контактний номер телефону), підписаний позивачем паспорт позики). Товариством опрацьовано заявку та прийнято рішення про надання позики у результаті чого позичальнику надано для ознайомлення та вивчення пропозицію укласти договір позики - оферту, що містить передбачені законодавством істотні умови (подається у вигляді повного тексту договору) в особистому кабінеті позичальника, яку було акцептовано позичальником шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було надіслано Товариством на зареєстрований позичальником в ITC контактний номер телефону. Оферта, що була надіслана позичальнику, містила всі істотні умови договору, розрахунки та процентні ставки, в тому числі загальну вартість позики та процентів. Позичальник, вивчаючи умови оферти, міг прийняти рішення про її прийняття або відмову у її прийнятті, тим самим відмовитись від укладення договору. Позивачем було підписано електронне повідомлення про прийняття оферти, відповідно - погоджено всі запропоновані Товариством умови договору. З моменту реєстрації особистого кабінету в ІТС Товариства між [PERSON] та Товариством укладено кілька договорів позики, а саме: № 2154816 від 19 квітня 2021 року та № 2280154 від 7 травня 2021 року. За договором позики № 2154816 від 19 квітня 2021 року позивачем виконано зобов`язання в повному обсязі та належним чином. За договором позики №2280154 від 7 травня 2021 року ТОВ «МАНІФОЮ» 7 травня 2021 року перераховано суму позики на вказані позичальником банківські реквізити. Однак позивачем не повернуто позику у встановлений договором строк. Товариством неодноразово проводилися акції, згідно з умовами яких позивачу пропонувалися пільгові умови погашення заборгованості, в тому числі повне списання нарахованих процентів при сплаті суми позики в розмірі 7000 грн, про що Товариством надсилалися повідомлення на зареєстрований позивачем контактний номер телефону. Однак, позивачем не було виконано зобов`язання за украденим договором, незважаючи на запропоновані умови лояльності. В судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 39, 40). Позивач одночасно з позовною заявою направила клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с. 11). Відповідач направив до суду заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову, справу розглядати без участі його представника (а.с. 56). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідач ТОВ «МАНІФОЮ» є фінансовою установою (свідоцтво НБУ ФК № В0000207, видане 08 квітня 2021 року), яка здійснює свою господарську діяльність на підставі ліцензії на надання коштів у позику і на умовах фінансового кредиту, згідно з зареєстрованими НБУ правилами та типовим договором позики. На офіційному сайті ТОВ «МАНІФОЮ» в мережі Інтернет розміщені Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ». 7 травня 2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства (сайт https://money4you.ua/) між [PERSON] та ТОВ «МАНІФОЮ» укладено договір позики № 2280154 (а.с. 24-27), згідно з умовами якого Товариство надає позичальнику кошти в сумі 7000 грн. у позику строком на 22 днів, до 29 травня 2021 року, на умовах повернення, платності та строковості. Згідно з цим договором позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору (пункт 2.1 договору). Відповідно до пунктів 8.3.3, 8.3.5, 8.3.6 договору позики, позичальник підтвердила, що в чіткій та зрозумілій формі отримала інформацію, передбачену частиною другою статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також інформацію щодо своїх прав та обов`язків згідно із ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про захист персональних даних». Вивчила та повністю погоджується з умовами Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ», які є невід`ємною частиною договору. Вивчила та повністю погоджується з умовами цього договору позики. Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з договірних правовідносин (договору позики). За статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (частина сьома статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (частина третя статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (стаття 640 ЦК України). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (стаття 642 ЦК України). Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Беручи до уваги вказані норми закону, суд приходить до висновку, що договір з додатками, укладений між сторонами 7 травня 2021 року в електронній формі, що містить електронний підпис одноразовим ідентифікатором позивача та представника товариства, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, а відтак твердження позивача в цій частині є хибними. Крім того, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оспорюваний договір позики було укладено з відповідачем в електронній формі, шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеного статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», що відповідає правилам частини першої статті 205 ЦК України. Зі змісту оспорюваного договору про надання позики, який наданий відповідачем, встановлено, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а позичальник в свою чергу погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з пунктом 2.6 оспорюваного договору, позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 робочих днів з дати підписання договору. Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання позики підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи позивача про не укладення договору. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19. В ході розгляду справи на підставі наданих доказів не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, усі доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються самим змістом договору. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України пункту 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Втім, зазначених законом підстав недійсності договору позивачем не доведено, а судом в ході розгляду справи не встановлено. На переконання суду, саме позивач ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, оскільки, паспортні дані клієнта, зазначені в оспорюваному договорі, повністю відповідають паспортним даним позивача. Суду не було надано доказів на спростування зазначеного. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 81 ЦПК України). Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, та порушення відповідачем прав позивача, як споживача послуг, а тому суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed