Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на ті обставини, що в період з 01.03.2020 року по 31.08.2020 року проживав, а в подальшому з 02.01.2020 року і до теперішнього часу проживає з [PERSON] . При цьому, [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народилась дитина син [PERSON] . Внаслідок вказаного записи про батьків цієї дитини був проведений у відповідності ст. 122 СК України, а саме як таку, що походить від подружжя, тому батьком був записаний [PERSON] . У березні 2021 року позивач дізнався від [PERSON] , що є батьком згаданої вище дитини. У зв`язку з чим позивач для захисту своїх прав змушений пред`явити до позивача позов шляхом подання відповідної позовної заяви, в якій просить суд визнати його батьком [PERSON] та зобов`язати Кодимський ВДРАЦС виключити з актового запису № 2748 про народження [PERSON] відомості про [PERSON] , як батька, і внести до зазначеного актового запису відомості про нього, як батька, змінити прізвище дитини « [PERSON] » на « [PERSON] », а її по батькові « [PERSON] » на « [PERSON] ». 02.12.2021 року ухвалою суду (а.с.21-22) відкрито провадження за вказаним позовом та справу призначено до розгляду у загальному позовному провадженні з повідомленням сторін. Одночасно роз`яснено відповідачу його право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Кодимського районного суду Одеської області відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. У встановлений судом строк відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов (відзиву). 10.02.2022 року ухвалою суду (а.с.66-67) закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції не прийняв, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у порядку встановленому ч.2, 4-6, 13 ст. 128 ЦПК України та наказом Державної судової адміністрації України від 20 вересня 2013 року № 119 «Про реалізацію проекту надсилання судами SMS-повідомлень учасникам судового процесу (кримінального провадження) у місцевих та апеляційних загальних судах», про що свідчить відповідна як повідомлення № 3100001371598 про особисте вручення йому 06.06.2022 року рекомендованого поштового відправлення № 6600001279784 із судовою повісткою-повідомленням так і довідка від 20.05.2022 року про доставку SMS. При цьому, 15.06.2022 року на адресу суду поштою найшла заява позивача від 07.06.2022 року (а.с.23) про розгляд справи за його відсутності у зв`язку з неможливістю з`явитись на судовий розгляд внаслідок своєї зайнятості на роботі, в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове\~засідання не\~з`явився,\~про причини\~неявки суд\~не повідомив,\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання був\~своєчасно повідомлений\~належним чином\~у відповідності\~до вимог\~ч.2,\~4-5,\~8\~п.1\~ст.\~128 ЦПК України, про що свідчать відомості з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми\~«Д-3» та офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» про особисте вручення йому 11.06.2022 року рекомендованого поштового відправлення № 6600001264191 із судовою повісткою-повідомленням. Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Водночас із цим п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України передбачає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову та відзначала про своє бажання щоб розгляд справи скоріше закінчився. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кодимський ВДРАЦС в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-6, 8 п.1 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, про свідчить відповідна розписка його представника від 24.05.2022 року. При цьому, дана третя особа подала до суду письмове клопотання № 520/24.21-21 від 27.05.2022 року про розгляд справи без участі його представника, в якій зазначив, що не заперечує проти заявлених вимог. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши третю особу, яка прийняла участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З 19.11.2016 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] видане Кодимський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 19.11.2016 року (а.с.10). В період з 01.03.2020 року по 31.08.2020 року [PERSON] проживала з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує акт Виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області від 11.05.2021 року № 555 (а.с.13). Згідно ч.1 ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. [INFO] у подружжя [PERSON] і [PERSON] народилась дитина син [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданим Хмельницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с.11). Висновки суду щодо необхідності проведення у даній справі судово-генетичної експертизи: Статтею 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Згідно ч.4 ст. 12 \~ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями частин 1-3 статті 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. Враховуючи обставини справи, чутливість правовідносин, в яких виник спір, суд вважає, що встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-текст є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, параграф 34, від 07 травня 2009 року). Аналогічні висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїх постановах у праві № 159/3926/18 (у ЄДРСР № 93053415) та у праві № 530/1231/16-ц (у ЄДРСР № 88016592). При цьому, ч.2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок по застосуванню статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України». Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що норма ч.2 ст. 128 СК України існує в редакції з часу набрання даним кодексом чинності, тобто ще з 01.01.2004 року, в той час як рішення у справі Калачова проти Російської Федерації № 3451/05 було ухвалено лише 07 травня 2009 року. Відповідно до ч.4 і 8 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Ураховуючи положення пункту 5 і 8 ст. 197 ЦПК України та висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїх постановах від 17.10.2018 року у праві № 661/1157/16-ц і від 04.08.2021 року у праві № 494/1611/18 під час проведення підготовчого засідання 10.02.2022 року (записи № 13-20 у період з 10:19:17 години до 10:24:13 години протоколу підготовчого засідання від 10.02.2022 року на а.с.61) судом на виконання вимог пункту 3 ч.5 ст. 12 ЦПК України позивачу [PERSON] було детально роз`яснено необхідність доказування свого батьківства належними і допустимими доказами, а також можливість заявити ним суду клопотання про призначення судово-генетичної експертизи. Однак, позивач [PERSON] не скористався роз`ясненими йому судом процесуальними правами на здобуття і надання суду доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог та не виявив бажання просити суд призначити проведення у даній справі судово-генетичної експертизи. Згідно положень ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд враховує, що [PERSON] , порушуючи перед судом вимогу про визнання свого батьківства щодо дитини, не надав суду результатів ДНК-тесту, який є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини та вагомим доказом при встановленні батьківства, не звертався з клопотанням про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, незважаючи на неодноразові роз`яснення суду з цього питання під час проведення підготовчого засідання 10.02.2022 року, що зафіксовано у відповідному протоколі (а.с.61). Аналогічний висновок зроблений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїй постанові від 22.11.2021 року у праві № 755/12273/15-ц. В свою чергу суд не вважає такими, що яким-небудь чином впливає на необхідність проведення судово-генетичної експертизи для правильного вирішення даної справи, посилання позивача [PERSON] на відсутність в нього грошових коштів на оплату проведення судово-генетичної експертизи у даній справі, оскільки від результатів останньої залежать не лише його особисті права, а й особисті права самої малолітньої дитини. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Суд додатково відзначає, що предмет позову у даній справі має важливе значення для особистих прав самої дитини, що насамперед стосується чутливих правовідносин пов`язаних із взаємозв`язком дитини з особою, яка в дійсності є її батьком. За умов того, що позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] і малолітній [PERSON] проживають разом, то суд не вбачає жодних перешкод для участі і забезпеченні участі цих осіб під час проведення судово-генетичної експертизи. Тому суд вважає, що матеріальні інтереси позивача [PERSON] , пов`язані із небажанням нести витрати на проведення експертизи, за жодних обставин не можуть переважати значення висвітлених вище особистих прав дитини під час вирішення судом спору у даній справі. Таким чином суд не вважає обґрунтованою основну позовну вимогу про визнання батьківства позивача щодо дитини за умов ненадання ним суду належних і допустимих доказів на її підтвердження. щодо оцінки доказів наданих позивачем в обґрунтування заявленого позову: На підтвердження обґрунтованості свого позову про визнання батьківства позивачем [PERSON] до позовної заяви було додано три світлини (а.с.12) на яких його зафіксовано разом із малолітньої дитиною, але зазначені світлини на думку суду жодним чином не підтверджують факт батьківства позивача [PERSON] щодо малолітнього [PERSON] , оскільки не є належним і допустимим доказом цього\~факту.\~ Жодних інших доказів в обґрунтування позову про визнання батьківства позивачем суду не надано. щодо позовної вимоги про внесення змін до актового запису про народження: Позовна вимога позивача про внесення змін до актового запису № 2748 про народження [PERSON] є похідною вимогою від основної позовної вимоги про визнання батьківства, у зв`язку з чим не підлягає окремому задоволенню за умови відмови в задоволенні основної вимоги. Тому в цій частині позову також необхідно відмовити. Крім цього, суд вважає відзначити те, що у випадку задоволення позову позивача [PERSON] в частині вимог пред`явлених ним до відповідача [PERSON] , то таке рішення само по собі було б підставою для внесення органом ДРАЦС відповідних змін до актового запису про народження. У зв`язку з чим вимога позивача про зобов`язання органу ДРАЦС внести зміни до актового запису про народження може бути предметом судового рішення виключно у випадку оскарження бездіяльності щодо виконання судового рішення про визнання батьківства, а тому її заявлення позивачем в позовній заяві разом із позовною вимогою про визнання батьківства є безпідставним внаслідок своєї передчасності. Водночас суд також звертає увагу позивача на те, що у пред`явленому ним позові орган ДРАЦС був визначений третьою особою, а не відповідачем. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed