Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , з вимогами: «Визнати за собою [PERSON] , право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] » 01 лютого 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та проводити розгляд справи в загальному позовному провадженні. 01 лютого 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про часткове задоволення заяви представника позивача - адвоката Іщенко Дениса Юрійовича про витребування доказів. Зобов`язано Десяту Київську державну нотаріальну контору направити на адресу Дніпровського районного суду міста Києва належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . 10 травня 2022 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статтей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус десятої Київської державної нотаріального контори Домашенко Вікторія Віталіївна, не скористалася правом подати письмові пояснення щодо позову або відзиву щодо предмета спору, з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечень проти позову, на виконання ухали суду від 01 лютого 2022 року завідувач Десятої Київської державної нотаріального контори Ткач Т.В. направила до суду належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Представник позивача - адвокат Іщенко Денис Юрійович в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснив, що [INFO] помер [PERSON] , який за життя залишив заповіт датований 05 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2244, яким зробив розпорядження на випадок своєї смерті заповідав належну йому квартиру [ADDRESS] - [PERSON] . 09 лютого 2017 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №115/2017. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №274703914 від 14 вересня 2021 року, відповідно до якого право власності було зареєстрована 01 березня 2016 року на підставі дубліката Договору купівлі-продажу №В1546/2999-Д1 виданого 05 лютого 2009 року Київською універсальною біржою. Спадкоємцями [PERSON] у рівних частинах є його син [PERSON] та [PERSON] . 01 грудня 2021 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності померлого на квартиру. Правовстановлюючий документ на квартиру у позивача відсутній, оскільки 22 вересня 2016 року, під час укладання Договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , було передано правовставлюючий документ на квартиру приватному нотаріусу Козаєвій Н.М. для здійснення нотаріальної дії. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2018 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 22 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №4388. Оскільки відсутній оригінал документу на право власності на вказану квартиру, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко Вікторія Віталіївна, в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, та винести рішення згідно чинного законодавства України. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку загального позовного провадження. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд дійшов до наступних висновків. Статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Цивільного кодексу України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Цивільного кодексу України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Цивільного кодексу України). Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини. Судом встановлено, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 02 лютого 2017 року (актовий запис №2129). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої, серед іншого, входить об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] . Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України) Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (стаття 1234 Цивільного кодексу України) Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі із вказанням місця та часу його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений. За життя [PERSON] залишив заповіт датований 05 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2244, яким зробив розпорядження на випадок своєї смерті заповідав, належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] - [PERSON] , [INFO] . Під час звернень спадкоємців [PERSON] та [PERSON] до десятої Київської державної нотаріальної контори, було виявлено, наявний Договір купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини третьої ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 31 січня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким у задоволені позову [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] , 3-ті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування реєстраці, відмовлено. Об`єднаний позов [PERSON] до [PERSON] , 3-ті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування реєстрації та вселення, задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 22.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 4388. Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни про державну реєстрацію запису № 16585300 від 22.09.2016 року про право власності власника [PERSON] на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 868038080000 на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу з послідуючим виключенням рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 31572583 від 26.09.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомо мого майна. Вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . 16 січня 2018 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2018 року, залишено без змін. 28 січня 2019 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу, якою виправлено допущену в постанові Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року описку та зазначено дату її ухвалення «16 січня 2019 року» замість «16 січня 2018 року» Крім того, 22 червня 2020 року [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернулася, до [PERSON] з позовом про визнання недійсним заповіту. 18 лютого 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрильсенко Олена Володимирівни, Державний нотаріус Десятої Київської нотаріальної контори Домашенко Вікторія Віталіївна про визнання заповіту недійсним, відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку у спадщині, згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України, є син спадкодавця - [PERSON] , який на момент смерті батька [PERSON] , був неповнолітнім. 09 лютого 2017 року законний представник неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадкове майно. 18 квітня 2017 року [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі заяви спадкоємця [PERSON] , державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори заведена спадкова справа №115/2017 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , ксерокопія матеріалів спадкової справи долучена до матеріалів цивільної справи. 01 грудня 2021 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки спадкоємцем за заповітом не було подано оригінали правоустановлюючих документів, що підтверджують право власності померлого на квартиру, що є предметом спадкування. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Судом встановлено, що 26 березня 1996 року між брокером Брокерської контори №701 [PERSON] , що діє за згодою та за дорученням [PERSON] , [PERSON] , що діє від свого імені та від імені Опікунської Ради Дніпровського р-ну міста Києва від 25 березня 1996 року за № 168 та Брокерською конторою №70 [PERSON] , який діє за згодою та за дорученням [PERSON] , укладено Договір купівлі-продажу, за умовами договору, продавці продали, а покупець купив квартиру за [ADDRESS] , квартира складається з однієї кімнати, загальною площею 33,70 кв.м., у тому числі житловою площею 16,30 кв.м., цей договір на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» зареєстрований на КУБ (Київська Універсальна біржа), зареєстрований №В1546/2999-Д1 Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу УРСР (в редакції чинній на дату укладання договору купівлі-продажу), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР, 1963 року, право продажу майна належить власнику. Виходячи з положень ст. 227 Цивільного кодексу УРСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою. Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного, за здійсненням угоди, дня. Угода вважається укладеною, з моменту її реєстрації на біржі. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] , факт набуття права власності на об`єкт нерухомого майно підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 26 березня 1996 року, зареєстрований у Київській універсальній біржі №В1546/2999, зареєстрований КП «КМБТІ» та РПВ на ОНМ» 03 квітня 1996 року, в книзі д470-63 за зареєстрованим №233. Після смерті [PERSON] , з урахуванням обов`язкової частини іншого неповнолітнього спадкоємця першої черги за законом, право власності на Ѕ частину вищезазначене нерухоме майно перейшло в порядку спадкування за заповітом - [PERSON] ., який прийняв спадщину, однак у встановленому порядку не отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на об`єкт нерухомо майна, що входить до спадкової маси, при цьому суд враховує, що в межах даного спору відповідачем не висунуто заперечень щодо правомірності набуття позивачем, як спадкоємця частини майна спадкодавця, права власності на спадкове майно. В той же час обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] , за життя набув або володів нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, як спадкоємця за заповітом, та відповідача як спадкоємця у відповідності до ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняв спадщину після померлого [PERSON] у зв`язку з відсутністю у спадкоємця оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог та визнання за [PERSON] , спадкоємцем за заповітом майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на Ѕ (одну другу) частину квартири [ADDRESS] . Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко Вікторія Віталіївна, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 049,00 гривень, які сплачено позивачем за подання позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved