Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що вона набула право власності на вказану квартиру відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2021 року. Але у квартирі залишилися зареєстрованими відповідачів, які є дітьми та колишньою дружиною дяді позивачки, але виїхали з спірної квартири у 1998 році, з того часу у квартирі не проживають, квартирою не цікавляться. Оскільки вирішити питання щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачів не представляється можливим, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . У судове засідання позивачка не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи в її відсутність. Відповідачі у судове засідання не з"явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в його відсутність. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є позивачка [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.09.2021 року. Як вбачається з Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, на даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено при розгляді справи, відповідачі є дітьми та колишньою дружиною дядьки позивачки [PERSON] . Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , остання разом з дітьми у 1998 році виїхала із спірної квартири. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. Як встановлено при розгляді справи, відповідачі були зареєстровані у спірній квартирі у зв`язку із перебуванням [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (дядьком позивачки), у яких у подальшому народилися діти. З 1998 року відповідачі у спірній квартирі не проживають, що підтверджується Актами про непроживання від 06.10.2021 року та від 06.11.2021 року. Вказані права відповідачів припинилися з часу зміни власника квартири на позивачку, яка, як повноправний власник квартири на даний час, не надавала свою згоду на проживання та реєстрацію місця проживання відповідачів у своїй квартирі. У даному випадку право користування житловим приміщенням для відповідачів є похідним від права власності на цю квартиру, у зв`язку з чим припинення права власності на спірну квартиру тягне за собою відповідно втрату права на користування квартирою. Таким чином, після відчуження спірної квартири відповідачі залишаються зареєстрованими у спірній квартирі без відповідної на це правової підстави, чим створюють позивачці перешкоди у здійсненні нею свого права користування та розпорядження нерухомим майном. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Приймаючи до уваги те, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, у повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved