Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

28 березня 2022 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані колишня невістка [PERSON] та її малолітній син [PERSON] , які фактично не проживають у ній понад 6 місяців. У добровільному порядку зняти їх з реєстраційного обліку немає можливості. Реєстрація відповідачки та дитини у домоволодінні порушує її права, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатися своєю власністю. Тому вона звернулася з даним позовом до суду та просила визнати [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. 02 травня 2022 року провадження у справі відкрито та справа призначена до підготовчого засідання. Залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, орган опіки та піклування Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області. Ухвалою суду від 24 травня 2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. 13 червня 2022 року до суду надійшла заява відповідачки, у якій вона заперечує проти позовних вимог, оскільки ні вона, ні її малолітній син не здійснюють перешкод у користуванні позивачкою належним їй на праві власності житлом. На цей час вони дійсно не проживають у квартирі через психологічний тиск з боку позивачки та її сина. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки власного житла не має, проживає в орендованому житлі, де не може зареєструвати дитину (а. с. 52, 53). Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Давидов А.Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не прибула, направила заяву про розгляд справи без її участі, проти позову заперечувала. Представник третьої особи - відділу «Центр надання адміністративних послуг» Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області О. Гончарова у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області Демченко О.В. позов не підтримала, зазначила, що він порушує законні права та інтереси малолітнього відповідача [PERSON] . Заслухавши позивачку, її представника, представника третьої особи, свідків [PERSON] та [PERSON] , повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, враховуючи таке. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналогічне положення містить і ст. 150 ЖК України. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов`язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підтвердження права власності на квартиру [ADDRESS] позивачка [PERSON] надала копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 січня 2008 року та копію витягу про реєстрацію права на нерухоме майно від 21 травня 2008 року (а. с. 14-15). Однак суд зазначає, що вказані документи підтверджують право власності позивачки на вказану квартиру станом на 21 травня 2008 року, а доказів належності їй цієї квартири станом на дату звернення з позовом, тобто на 28 березня 2022 року, суду не надано. Як вбачається з довідки №202 від 10 лютого 2022 року про склад сім`ї, що видана відділом "ЦНАП" Миколаївської селищної ради, у вказаному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 16). Відповідно до довідки депутата Миколаївської селищної ради Гончаренко Т.І. від 16 лютого 2022 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають з 11 серпня 2021 року (а. с. 17, 60). Суд зазначає, що відповідачка [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який є сином позивачки. [PERSON] та її малолітній син [PERSON] , 2011 року народження, у квартирі позивачки [PERSON] були зареєстровані як члени її сім`ї. Письмовими доказами вказане не підтверджується, але сторони не заперечують вказаних фактів. Також це підтвердили і свідки [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, у позовній заяві позивачка вказує, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 листопада 2021 року по справі №587/1591/21 розірвано шлюб між відповідачкою [PERSON] та її сином [PERSON] , а отже, вона не є членом її сім`ї. Однак доказів на підтвердження цієї обставини позивачка не надала. Також суд зазначає, що [INFO] відповідачка народила сина [PERSON] , у свідоцтві про народження батьком якого записаний [PERSON] , тобто син позивачки (а. с. 54). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні зазначили, що з серпня 2021 року [PERSON] , яка є колишньою невісткою позивачки, та її неповнолітні діти у квартирі, що належить [PERSON] , не проживають. Але свідки не підтвердили того факту, що відповідачка з дітьми виїхала добровільно з цієї квартири і що там відсутні речі її та сина [PERSON] . Причин виїзду сама [PERSON] їм не повідомляла. Ситуацію вони знають лише зі слів інших: [PERSON] - зі слів самої [PERSON] та розмов у селищі, а свідок [PERSON] - зі слів своєї дружини, бо з грудня 2020 року до грудня 2021 року він взагалі перебував на заробітках за кордоном. У довідці депутата від 16 лютого 2022 року про непроживання відповідачів у квартирі позивачки також нічого не зазначено про те, що там відсутні речі відповідачів і що квартиру вони покинули добровільно. У своїй заяві суду [PERSON] зазначила, що між нею та позивачкою склалися неприязні стосунки, у свій бік вона чула постійні образи, а чоловік її не захищав, тому вона вимушена була покинути квартиру. У судовому засіданні позивачка підтвердила той факт, що між нею та [PERSON] склалися неприязні стосунки вже з квітня 2021 року. Причиною цьому стало те, що остання пішла працювати, а позивачці не подобалося, що невістка працює у нічну зміну і залишає дітей на чоловіка та на неї. Представник органу опіки та піклування Демченко О.В. також суду підтвердила, що позивачка неодноразово зверталася до них з питанням про допомогу у звільненні з роботи невістки [PERSON] . У сім`ї дійсно склалася конфліктна ситуація між позивачкою та [PERSON] , бо своє невдоволення роботою невістки висловлювала лише позивачка, а її син та чоловік відповідачки [PERSON] будь-яких претензій з цього приводу та щодо недогляду дітей не висловлював. Підсумовуючи та аналізуючи зазначене вище, суд зазначає, що відповідачі у спірну квратиру вселилися, зареєструвалися та проживали як члени сім`ї позивачки за її добровільної згоди. Правовідносини у житловій сфері між ними виникли саме як між членами сім`ї. У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справа № 447/455/17 при вирішенні спору, що виник між власником квартири, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку, було вирішено питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР: «Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України." Припинення сімейних відносин із сином позивачки не позбавляє відповідачку та її малолітнього сина права на користування житловим приміщення, до якого вони вселилися як члени сім`ї власника на законних підставах за її згодою. До аналогічного правового висновку дійшов Верховий Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №640/16022/16-ц, від 28 травня 2020 року у справі № 328/2111/17. Отже, позивачка не довела, що на момент звернення з позовом до суду і на теперішній час вона була і є власником спірної квартири, що відповідачі добровільно покинули квартиру і не проживають у ній понад рік і що їх реєстрація у квартирі порушує її права як власника користуватись, володіти та розпоряджатися своєю власністю, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed