Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

03 лютого 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про зміну (зменшення) розміру аліментів, в якому просив: - зменшити розмір аліментів, утримуваних з [PERSON] згідно з судовим наказом Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02.04.2021 (справа № 542/543/21) на користь відповідача на утримання дитини [PERSON] [INFO] до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач мотивував свої вимоги тим, що 02.04.2021 Новосанжарський районний суд Полтавської області видав судовий наказ (справа № 542/543/21) на підставі відповідної заяви [PERSON] про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання спільної дитини - [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Вказав, що 10.11.2021 Полтавський районний суд Полтавської області ухвалив рішення (справа № 545/1456/21) за позовом [PERSON] про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання спільної дитини - [PERSON] 16.04.2021 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення донькою повноліття. Крім цього, вищевказаним рішенням стягнуто з нього аліменти на утримання [PERSON] [INFO] . у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку щомісячно і до досягнення дитиною - [PERSON] 3-річного віку. Зазначив, що розмір стягуваних з нього коштів на користь стягувачів перевищує максимальний, а саме мова йде про 66,5% стягнень від заробітку, що є неприпустимим з точки зору закону. Вказав, що аліменти у розмірі більшому ніж 1/6 частина від заробітку не зможе платити, оскільки крім дітей він повинен також турбуватися і про свою маму пенсійного віку, загальний стан здоров`я якої останнім часом погіршився і його мама періодично потребує стороннього догляду, а також необхідних медичних препаратів. Зазначив, що для забезпечення нормального життя йому необхідно щоденно придбавати їжу, інколи сезонний одяг, різні гігієнічні засоби та медикаменти, сплачувати комунальні послуги тощо. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 24.05.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка зазначила, що позивачем не додано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позові. Вказала, що позивач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина. Просила суд критично оцінити довід позивача щодо стягнення аліментів на іншу дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , оскільки сам по собі факт народження ще однієї дитини не впливає на матеріальне становище платника аліментів. Також вказала, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував погіршення його матеріального становища. З цих підстав просила відмовити у задоволенні позову. Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (а.с. 58). Відповідачка, її представник - адвокат Щербак Т.О. в судове засідання не з`явилися. Надали заяви про розгляд справи без їх участі, просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судовим наказом Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 квітня 2021 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 31 березня 2021 року (а.с. 5). Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2021 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення донькою повноліття. Крім цього, вказаним рішенням стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] [INFO] у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку щомісячно і до досягнення дитиною - [PERSON] 3-річного віку. Зазначене рішення набрало законної сили 10.12.2021 (а.с. 6-7). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом положень частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. Статтею 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. За правилами статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Враховуючи зміст ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Отже, погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Водночас, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України. Так, як на підставу своїх позовних вимог позивач посилався на погіршення його матеріального стану, що обумовлено ухваленням рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2021 року, яким стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків (доходів) щомісячно, та аліменти на утримання [PERSON] [INFO] у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку щомісячно і до досягнення дитиною - [PERSON] 3-річного віку. Водночас, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його матеріального становища у зв`язку із стягненням аліментів на утримання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Між тим, встановлено, що позивач є працездатним, працює у ТОВ «Спеціальна сервісна компанія», отримує дохід. Слід також звернути увагу на те, що аналіз положень ст.192 СК України дає змогу дійти до висновку про те, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для збільшення або зменшення розміру аліментів. Зміна сімейного стану є самостійною та незалежною від зміни матеріального стану підставою для розміру аліментів. При цьому, зміна сімейного стану позивача, а саме: народження у нього дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 травня 2021 р. у справі № 715/2073/20, від 3 червня 2020 р. у справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 р. у справі № 565/2071/19. В обгрунтування позову позивач також посилався на те, що він надає матеріальну допомогу своїй непрацездатній матері. Разом з тим, наданий до суду висновок ЛКК Комунального підприємства «Полтавський районний клінічний центр первинної медичної допомоги» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області №19 від 18.01.2022, про те, що [PERSON] потребує періодичного стороннього догляду терміном по 2022 рік, не підтверджує факт перебування вказаної особи на утриманні у позивача. Між тим, матеріалами справи не доведено фактів того, що [PERSON] потребує матеріальної допомоги, що таку допомогу їй зобов`язаний надавати позивач та що він надає таку допомогу. Крім того, позивачем не доведено наявніть чи відсутність інших осіб, які мають можливість та в силу закону зобов`язані надавати матеріальну допомогу [PERSON] . Таким чином, суд вважає недоведеними матеріалами справи обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх позовних вимог. При цьому, відповідно до судового наказу, розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що з позивача на підставі рішення суду стягуються аліменти на іншу дитину- у тому ж розмірі та на дружину- у розмірі 1/6 частини від заробітку, без доведення погіршення майнового становища позивача, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частин 2 та 3 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями частини 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частино 6 статті 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/13071/19. Так, відповідачкою заявлено вимогу про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у сумі 1500,00 грн. Судом встановлено, що 11 травня 2022 року між адвокатом Щербак Т.О. та відповідачкою у справі [PERSON] було укладено договір № 11-05/2022 про надання правової допомоги (а.с. 39-41). Крім того, надано додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 16.03.2022 та додаткову угоду №1 до вказаного договору, розрахунок за надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанцію про оплату № 21 від 11.05.2022 (а.с. 39-41, 43 ,44, 45, 46). Відповідно до розрахунку витраченого часу послуги адвоката складають: ?складання та надіслання адвокатського запиту до ТОВ «Спеціалізована сервісна компанія - 0,5 години вартістю 500,00 грн; ?складання відзиву по цивільній справі №542/141/22 - 1 година вартістю 1 000,00 грн (а.с. 44). Враховуючи наведене, суд вважає обгрунтованими належними та допустимими доказами витрати відповідачки на правничу допомогу. Водночас, з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки. За таких обставин з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 1 500,00 грн (одну тисяча п`ятсот гривень).

Outcome: approved