Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

1.Короткий виклад доводів пред`явленого позову. [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізького міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на час відсторонення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог вказала, що наказом № 235/к від 10.09.2019 року її було переведено на посаду соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома Олександрівського району. 17.11.2021 року до її відома було доведено наказ № 425 від 17.11.2021 року я кому викладено попередження про відсторонення від роботи від 09.12.2021 року в разі якщо не буде надано документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 або медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань такого щеплення. Наказом про відсторонення від роботи № 292 від 09.12.2021 року її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Строк відсторонення до усунення причин, які зумовили таке відсторонення. Оскільки на думку позивача такі дії відповідача є неправомірними, просила визнати незаконним і скасувати наказ відповідача про відсторонення від роботи. Стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 4288, 00 грн. 2. Інформація про рух цивільної справи. Ставлення учасників судового процесу до пред`явленого позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено цивільну справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. 31.01.2022 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування відзиву вказав, що Наказом МОЗ № 2393 від 01.11.2021 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 08.11.2021 за 1452/37074, розширено перелік організацій, співробітники яких мають обов`язково пройти вакцинацію проти СОVID-19, що з свою чергу затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04.10.2021 року. Зазначені зміни набули чинності 09.12.2021 року. Відповідно до вказаних наказів працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 83 підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Таким чином Міністерством охорони здоров`я, діючи у відповідності до ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та в межах наданих повноважень згідно положення про міністерство, прийнято відповідне рішення про Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19. Зазначені нормативні документи прийняті повноважними органами виконавчої влади, не скасовані та обов`язкові до виконання. Щодо відсторонення від роботи позивача вказав, що стаття 46 КЗпП України передбачає відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачає відсторонення від виконання робіт. Таким чином, не заважаючи не те що КЗпП України прямо не вказую на таку підставу відсторонення працівника від роботи, як ухилення від профілактичних щеплень і Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачає такий обов`язок роботодавця та узгоджується з положеннями ст. 46 КЗпП України. Отже відсторонення працівника, який працює на виробництві, що входить до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, згідно наказу МОЗ №2153 від 04.10.2021 року, та ухиляються або відмовляються від проведення вакцинації, передбачено законодавством та не суперечить нормам КЗпП України. Щодо посилань позивачки на протипоказання до щеплення зазначив наступне. Так позивач зазначає, що згідно з результатами досліджень від 12.10.2021 року у неї встановлена наявність коронавірусу, антитіл в її крові. На підтвердження цього нею додаються довідка з результатами дослідження, також на підтвердження діагнозу СОVID-19, позивачка надала разом із позовом копію виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 01.11.2021 року. Згідно з довідкою, сформованою відділом кадрів територіального центру, позивачка [PERSON] з 21.05.2021 року по 03.10.2021 року виконувала свої трудові обов`язки, з 04.10.2021 року по 08.10.2021 року була відсутня на роботі у зв`язку з хворобою, що підтверджується електронним лікарняним. З 09.10.2021 року по 17.10.2021 року позивач виконувала свої трудові обов`язки. З 18.10.2021 року по 02.11.2021 року [PERSON] перебувала у щорічній додатковій відпустці. Надана позивачкою виписка з медичної карти амбулаторного хворого від 01.11.2021 року із зазначенням того, що з 08.10.2021 року по 24.10.2021 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні із гострим бронхітом, асоційованим із СОVID-19, протирічить вищезазначеним даним. Дотого ж перебування на амбулаторному лікуванні має підтверджуватись лікарняним. Якого позивачкою надано не було, а долучена до позовної заяви довідка про результати досліджень від 12.10.2021 року не підписана лікарем та не містить печатки установи, в якій проведено дослідження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду на 18.05.2022 року на 12.00 год. 18.05.2021 року позивач до суду не з`явилась. Причини неявки не повідомила. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 29.06.2022 року на 10.00 год. 29.06.2022 року сторони у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності на підставі доказів наявних у матеріалах справи. 3. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. На підставі наказу від 17.11.2021 року «Про вжиття заходів, щодо забезпечення обов`язкового щеплення COVID-19» 17.11.2021 року було доведено до відома позивача вимоги чинного законодавства, правові наслідки відсторонення від роботи, а також про необхідність надання нею до 06 грудня 2021 року керівникам структурних підрозділів документ, що підтверджує факт проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або документа щодо наявності протипоказання до щеплення проти COVID-19. З наказом [PERSON] ознайомлена під підпис 17.11.2021 року ( а.с.22). 26.11.2021 року [PERSON] повідомлено про відсторонення від роботи з 09.12.2021 року у разі ухиленням або відмови від вакцинації ( а.с. 25) У зв`язку з тим, що позивач не надала жодного із зазначених вище документів, Запорізьким міським територіальним центром соціального обслуговування видано наказ від 09.12.2021 № 1903-к про відсторонення [PERSON] з 09.12.2021 від роботи без збереження заробітної плати до дати надання нею відповідних документів (а.с 26). Дані накази доведені до відома позивача, що ним не заперечується. 4. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. Відповідно до ч.1\~ст.46 КЗпП України\~відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з ч.2\~ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У Преамбулі наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ України № 2393 від 01.11.2021, який офіційно опублікований 09.11.2021 і набрав чинності 09.12.2021, та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 08.11.2021 за №1452/37074) визначено, що цей наказ прийнято з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики. У преамбулі Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який затверджений цим же наказом зазначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники відповідних підприємств, установ та організацій, зокрема, відповідно до пунктів 4, 6 цього Переліку підлягають працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Згідно з п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена\~переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46\~Кодексу законів про працю України,\~частини другої\~статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та\~частини третьої\~статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що:на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням\~частини першої\~статті 94 Кодексу законів про працю України,\~частини першої\~статті 1 Закону України Про оплату праці та\~частини третьої\~статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників\~та державних\~службовців здійснюється\~шляхом видання\~наказу або\~розпорядження керівника\~державного органу\~(державної\~служби)\~або підприємства,\~установи,\~організації з\~обов`язковим доведенням\~його до\~відома особам,\~які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Згідно з п.1 ч.3 ст.2, ч.4 ст.10 ЦПК України\~однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права. Цей принцип полягає в тому, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.1\~ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно з ч.2\~ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини четвертої\~ст.263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зазначено, що «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили». 5. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій виробництв та організації, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, до цього переліку входять працівники у тому числі установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів. Ця обставина свідчить про те, що [PERSON] , є такою, що підлягає обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженому\~наказом Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 4 жовтня 2021 року. На підставі наказу від 17.11.2021 року «Про вжиття заходів, щодо забезпечення обов`язкового щеплення COVID-19» 17.11.2021 року було доведено до відома позивача вимоги чинного законодавства, правові наслідки відсторонення від роботи, а також про необхідність надання нею до 06 грудня 2021 року керівникам структурних підрозділів документ, що підтверджує факт проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або документа щодо наявності протипоказання до щеплення проти COVID-19. З наказом [PERSON] ознайомлена під підпис 17.11.2021 року ( а.с.22). 26.11.2021 року [PERSON] повідомлено про відсторонення від роботи з 09.12.2021 року у разі ухиленням або відмови від вакцинації ( а.с. 25) У зв`язку з тим, що позивач не надала жодного із зазначених вище документів, Запорізьким міським територіальним центром соціального обслуговування видано наказ від 09.12.2021 № 1903-к про відсторонення [PERSON] з 09.12.2021 від роботи без збереження заробітної плати до дати надання ним відповідних документів (а.с 26). Надані позивачем до суду виписка із медичної карти амбулаторного хворого та результати досліджень від 12.10.2021 року згідно якої позивач мала позитивний результат на коронавірус суд не приймає до уваги, оскільки позивач не довела суду, що вказані документи вона надавала відповідачу та повідомляла його про вказані обставини. Також позивач не посилається на це і в своїй позовній заяві, оскільки згідно її обґрунтувань обов`язкове щеплення проти COVID-19» є безпідставним . Окрім того, суд погоджується з доводами відповідача, що надані позивачкою результати досліджень не містять підпису лікаря, печатки діагностичного центру, який проводив дослідження та будь яких інших даних для можливості перевірки вказаних результатів, а від так не можуть бути прийняті судом як належні докази. Аналіз наведених обставин свідчить про те, що відсторонення позивача від роботи ґрунтується на ч.1\~ст.46 КЗпП України\~та ч.2\~ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Відсторонення [PERSON] від роботи у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а також невиплата їй заробітної плати є втручанням у право позивача на повагу до приватного життя та в його право на працю. Проте, такі втручання ґрунтуються на законі і є припустимими. Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві . Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі "Вавржичка та інші проти Чеської Республіки" (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)». ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Крім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано: «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8. Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. У контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав ЄСПЛ визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Як убачається зі змісту\~статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав, зокрема і право на працю, із зазначенням строку дії цих обмежень. Однак, у цьому випадку обов`язкова вакцинація для позивача [PERSON] , з подальшим її відстороненням у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань для такої вакцинації, тимчасово обмежила її право на працю з огляду на суспільні інтереси. Крім того, згідно зі\~статтею 43 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на працю, яке включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо умови роботи його не влаштовують. Законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає. Згідно зі ч. 2\~ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом\~ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу. Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. У даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями\~3,\~27\~та\~49 Конституції України. Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. З урахуванням викладеного, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення [PERSON] від роботи та зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату. Тому у задоволенні позову, пред`явленого [PERSON] , належить відмовити в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене. На підставі положень ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed