Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що 20.10.1990 року між ними було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося і починаючи з вересня 2001 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. З жовтня 2001 року позивачка має шлюбні відносини з [PERSON] . Від шлюбних відносин мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В свідоцтвах про народження дітей батьком записано [PERSON] , який фактично їм не являється. Біологічний батько дітей [PERSON] має намір визнати батьківство відносно вказаних дітей. За таких обставин, позивачка вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам, тому просить суд розірвати шлюб. За змістом ч.2, п.4 ч.6 ст.19, п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України суд розглядає за правилами спрощеного провадження малозначні справи, в тому числі - справи про розірвання шлюбу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст.279 ЦПК України). Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 21.04.2022 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Копію ухвали позивач отримала 09.05.2022, копію ухвали та позов з додатками відповідач отримав 12.05.2022. (а.с.17). Тобто, дотримуючись вимог ч.ч. 2-6 ст. 128 ЦПКУ, суд повідомив учасників справи про вчинення відповідної процесуальної дії належним чином. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України, відповідачем подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 12.05.2022 року відповідач до суду подав заяву, в якій зазначив, що позов визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу. (а.с.25). Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 20 жовтня 1990 року в Індустріальному відділі реєстрації актів цивільного стану м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 1137. Після укладення шлюбу позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». (а.с.4). Від шлюбу сторони мають трьох дітей: повнолітнього [PERSON] , [INFO] , та двох неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . (а.с.6,11). Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони не проживають разом з вересня 2001 року. Спільне господарство не ведуть. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1\~ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню ч.8\~ст. 178 ЦПК України. Частиною 1\~ст. 24 СК України\~встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 2\~ст.104 СК України\~визначено, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має суттєве значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України\~«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~№ 11 від 21 грудня 2007 року шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Не дивлячись на тривале окреме проживання, часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Таким чином, суд вважає, що сімейно-шлюбні відносини сторін припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому суд дійшов висновку, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Відповідно до\~ст. 113 СК України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, вирішення питання про те, яким прізвищем іменуватися після розірвання шлюбу є виключним правом того, хто у зв`язку із шлюбом змінив своє прізвище, тому вимога позивача надалі іменуватися цим прізвищем відповідає вимогам закону та підлягає задоволенню.\~\~ Щодо вимоги про залишення проживати неповнолітніх дітей разом з позивачем, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . (а.с.6,11). Наразі діти зареєстровані та проживають разом з матір`ю по [ADDRESS] , що підтверджується даними довідок про реєстрацію місця проживання особи від 25.01.2021 за вих. №№ 26/7 та 25/7 та довідки від 19.04.2022 за вих. № 72/7. (а.с.8,12,13). Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.ч.1,2 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Положеннями ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно положень статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладені норми законодавства та аналізуючи документи по справі, судом встановлено, що позивачем не доведено порушення її права щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з нею і матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Тому, суд дійшов висновку, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial