Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із даним позовом та просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вимоги обгрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить буд. [ADDRESS] . Її син - [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 16.08.2012 р. За цей час у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , які проживали і на даний час зареєстровані у належному їй будинку. [INFO] син помер. З 23.09.2017 р. відповідачі разом з матір`ю забрали свої речі та переїхали проживати до іншого житла. [PERSON] , [PERSON] без поважних причин не проживають у належному їй житлі понад три роки, комунальні платежі не сплачують, участі в утриманні житла не приймають, їх особисті речі у будинку відсутні. Реєстрація відповідачів у будинку створює перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, що і змусило звернутися з позовом до суду. Позивач [PERSON] , її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити, фактично пославшись на вищевикладене. Законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечує задоволенню позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] також заперечує задоволенню позовних вимог. Представник органу опіки та піклування виконкому Конотопської міськради Сумської обл. Петруша В.Ю. заперечує задоволенню позовних вимог в частині визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник Центру з надання адміністративних послуг Конотопської міськради в судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи без їх участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Встановлено судом, що [PERSON] на праві приватної власності належить буд. [ADDRESS] (т.1 а.с.9, 13), у якому зареєстровані позивач, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (т.1 а. с. 11). [PERSON] (син позивачки) та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 16.08.2012 р. (т.1 а.с.7), від якого мають доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (т.1 а. с. 6, 8). [PERSON] (син позивача, а відповідно колишній чоловік і батько відповідачів) помер [INFO] . [PERSON] належить кв. [ADDRESS] (т.1 а. с. 10). У контракті про здобуття освіти у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ від 22.05.2017 р. № 3054 зазначено, що термін його дії до 30.06.2023 р. і діє протягом 03 р. з дати призначення [PERSON] на посаду (т.1 а. с. 34-35). Згідно з довідкою Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 25.03.2019 р. рядовий поліції [PERSON] зарахована на навчання до університету та у період з 05.08.2016 р. по 21.08.2016 р. включно знаходилася на табірному зборі в ДДУВС. Під час табірного збору курсанти перебувають на казарменому положенні та цілодобово знаходяться на території університету (т.1 а. с. 32). Із довідки Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ вбачається, що курсант рядовий поліції [PERSON] у 2016 р. вступила до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ IV рівня акредитації та здобуває освітній ступінь «Бакалавр» за спеціальністю 081 «Право». Термін закінчення навчання липень 2020 р. (т.1 а. с. 33). З акту обстеження житлового будинку від 25.06.2020 р. щодо не проживання у будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , виконаного комісією в складі голови квартирного комітету [PERSON] , сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що у вказаному будинку зареєстровані, але з 28.09.2017 р. не проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , належних їм речей у будинку немає (т.1 а. с. 12). Із висновку Органу опіки та піклування Конотопської міськради від 11.09.2020 р. вбачається, що комісією з питань захисту прав дитини 08.09.2020 р. розглядався спір про втрату користування житловим приміщенням [PERSON] , [INFO] , де неповнолітня [PERSON] повідомила, що не бажає змінювати реєстрацію місця свого проживання. Орган опіки та піклування Конотопської міськради (протокол засідання Комісії з питань захисту прав дитини від 08.09.2020 р. № 20) вважає неможливим та незаконним визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування будинком, який розташований по [ADDRESS] (т. 1 а. с. 52-53). Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 15.07.2021 р. у даній цивільній справі [PERSON] визнано такою, що втратила право користування спірним приміщенням (т.1 а.с. 116-118). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч.1 ст. 1 ЦК України). Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч.2 ст. 64 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім і власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. У ст. 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім і власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У ст. 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401 -406 ЦК України. У ч.1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч.1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї і без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У ч.1 ст. 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до ч.ч.1-2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмуеться на підставі ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18). У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 р. у справі № 6-2931 цс16, від 29.11.2017 р. у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс 16), від 09.10.2019 р. у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 р. у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61 -17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь- який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст. 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі № 447/455/17-ц (провадження №14-64цс20). Встановлено, що на час звернення [PERSON] із позовом до суду (27.07.2020 р), [PERSON] , [INFO] , було повних 15 р. Згідно із з ч.ч.1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На переконання суду, вирішуючи даний спір, суд, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою "трискладового тесту" як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, повинен вирішити конфлікт між правами та інтересами власника будинку [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані у ньому, проте за твердженнями власника будинку тривалий час не проживають у ньому, оскільки добровільно залишили. Суд зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересам; 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Суд враховує ту обставину, що мати відповідачів - [PERSON] має на праві власності житло у якому проживає разом з відповідачами. Тобто у разі задоволення позовних вимог відповідачі не стануть "безхатченками", а позивачу будуть усунуті перешкоди у користуванні і розпорядженні своєю власністю. Також необхідно врахувати той факт, що рішенням суду [PERSON] визнана такою, що втратила право користування спірним житлом, а тому її неповнолітня дитина повинна проживати разом з матір`ю, а не з позивачем, всупереч волі останньої. Таким чином, враховуючи необхідність дотримання наведеного вище балансу інтересів сторін спору, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved