Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

[PERSON] 30 листопада 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року позов було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п.п.\~3,\~4\~ч.\~3 ст. 175, абз. 1 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 18 січня 2022 року було подано виправлену позовну заяву та квитанцію про оплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своїй уточненій позовній заяві посилалася на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2011 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року шлюб було розірвано. 27 березня 2021 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] і змінила прізвище на « [PERSON] ». За час перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] і автомобіль марки Daewoo Lanos, 2003 року випуску. Права власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем. Позивач у своєму позові просила в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] та визнати спірний автомобіль об`єктом спільної сумісної власності подружжя і стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину вартості спірного автомобіля. У своїй заяві позивач просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач у своєму відзиві та судовому засіданні, а його представник у судовому засіданні, проти позовних вимог заперечували, зазначивши, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2011 року, від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За час сімейного життя місцем проживання була квартира [ADDRESS] , яка належала бабі відповідача. Спільне життя не склалося і з 15 січня 2020 року вони почали проживати окремо. Він переїхав проживати до матері, яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач продовжувала проживати у квартирі до травня 2021 року, оскільки син продовжував навчання у школі, потім вона переїхала, оскільки зареєструвала шлюб. Договір купівлі-продажу спірного житлового будинку було укладено 18 липня 2014 року. Мати відповідача мала у власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку було нею продано. За отримані від продажу квартири гроші у розмірі 581\~180 грн. нею було вирішено придбати своєму синові, братові відповідача, [PERSON] , квартиру, відповідачу будинок, в якому проживала б і вона. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1485, було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Грошові кошти за будинок продавцеві передавала мати відповідача. Мати мала намір подарувати житловий будинок відповідачеві, проте, при укладенні договору нотаріус не роз`яснила правові наслідки і відмінності між договором купівлі-продажу та договором дарування. Договір дарування грошових коштів між ним і матір`ю укладено не було. На підставі договору дарування квартири від 04 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрований в реєстрі № 2107, братові відповідача, [PERSON] , було подаровано квартиру, хоча фактично було укладено договір купівлі-продажу, що підтверджує факт розподілу грошових коштів, отриманих матір`ю відповідача від продажу належної їй квартири, між відповідачем і братом. Позивач ніколи у спірному будинку не проживала, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спірний автомобіль було придбано відповідачем 02 червня 2020 року. На час придбання автомобіля сторони формально перебували у зареєстрованому шлюбу, проте, з січня 2020 року проживали окремо, спільне господарство не вели, мали різні бюджети, тому він не може вважатися спільним майном подружжя. З урахуванням зазначених обставин, у задоволенні позовних вимог просили відмовити позивачеві у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2011 року (а.с. 5). Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 7). У період шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1485, було придбано житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 53-54), право власності на яке у встановленому порядку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 55). Відповідно до звіту про незалежну оцінку ФОП « [PERSON] » № ЮКСБУИ795621 від 30 липня 2021 року, оціночна вартість об`єкта оцінки становить 228\~294 грн. 23 коп. (а.с. 13-18). 27 березня 2021 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 26). Згідно із частиною першою статті 61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно із ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.\~71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Не заслуговують на увагу суду посилання сторони відповідача про те, що спірний житловий будинок його мати мала на меті придбати йому як подарунок, оскільки зі змісту договору купівлі-продажу від 18 липня 2014 року випливає, що гроші, за які [PERSON] купує житловий будинок є його спільною сумісною власністю з дружиною [PERSON] , згода на укладання і підписання цього договору викладена нею у заяві (а.с. 53 оберт). Договору дарування грошових коштів для придбання спірного житлового будинку між [PERSON] і [PERSON] укладено не було. Тому підстави стверджувати, що житловий будинок [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача, відсутні. Таким чином, доказів дарування грошових коштів особисто [PERSON] стороною відповідача судові надано не було, факт придбання спірного житлового будинку за спільні кошти подружжя не спростовано. За таких обставин суд приходить до висновку, що житловий будинок [ADDRESS] було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак на підставі ст. 60 СК України, на вищевказане майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині розподілу житлового будинку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання транспортного засобу Daewoo Lanos, 2003 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до наступного висновку за таких обставин. Позивачем зазначається, що спірний автомобіль було придбано подружжям [PERSON] і [PERSON] за спільні кошти за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. З копії витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів випливає, що 02 червня 2020 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль Daewoo Lanos, 2003 року випуску (а.с. 12). З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу у березні 2020 року, в якому зазначено, що з січня 2020 року сімейне життя подружжя припинило, проживає окремо, спільне господарство не веде. [PERSON] у своїй заяві до суду позовні вимоги визнала, про що зазначено в судовому рішенні. Таким чином, суд приходить до висновку, що хоча спірний автомобіль і було придбано відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте, транспортний засіб купувався за його особисті грошові кошти, тому що на час придбання сторони разом не проживали, спільне господарство не вели. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2 719 грн. 92 коп. (а.с. 1). Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір у загальному розмірі 2\~049 гривень 47 коп. (1\~141 гривні 47 коп. за позовну вимогу майнового характеру + 908 гривень за позовну вимогу немайнового характеру = 2\~049 гривень 47 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial