Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

І. Позиції сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 675, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 26 травня 2021 року. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не переконався у безспірності заборгованості перед банком, оскільки не отримував від банку або позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення, розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності вимог до позивача. Окрім цього, у лютому 2021 року позивачем борг перед АТ КБ «ПриватБанк» за рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області у справі 307/743/15-ц погашено у повному обсязі. Від відповідача відзив на позов, а від третіх осіб у справі пояснення не надходили до суду. ІІ. Процесуальні дії і рішення. 23 лютого 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 02 червня 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку без виклику сторін, третіх осіб. Також ухвалою суду від 02 червня 2022 року задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за спірним виконавчим написом у виконавчому провадженні № 67456490. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 07 квітня 2008 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] уклали кредитний договір № MKT0GA0000000003, за умовами якого позивач отримав від банку грошові кошти у кредит у розмірі 56 071, 40 доларів США. 08 квітня 2008 року між представником ЗАТ «КБ «Приватбанк», як іпотекодержателем, та [PERSON] , як іпотекодавцем-позичальником, та [PERSON] іпотекодавцем-майновим поручителем укладено договір іпотеки, з метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № MKTOGA0000000003 від 07 квітня 2008 року, згідно з яким іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, розташованому за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 08 квітня 2008 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н. М., за реєстровим № 2689, ЗАТ КБ «Приватбанк». 30 червня 2015 року заочним рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області у справі 307/743/15-ц, яке набрало законної сили 20 липня 2015 року, задоволено позов ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKT0GA0000000003 від 07 квітня 2008 року, присуджено стягнути з нього 32 120, 04 долари США, що за курсом 15.41 відповідно до розпорядження НБУ від 05 грудня 2014 року, складає 494 969, 76 грн та 3 654, 00 грн судових витрат. 21 січня 2020 року головним державним виконавцем Тячівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шобей І. В. прийнято до виконання у виконавче провадження № 51903033 виконавчий лист, виданий Тячівським районним судом Закарпатської області 23 липня 2015 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 498 623, 76 грн. 11 лютого 2021 року виконавче провадження № 51903033 закінчено, у зв`язку із повним погашенням заборгованості, припинено чинність арешту майна боржника і скасовано інші заходи примусового виконання рішення. 26 травня 2021 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. виконавчим написом, який зареєстровано за № 675, запропонувала звернути стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , який, як вказано, є боржником за кредитними зобов`язаннями за кредитним договором № MKT0GA0000000003 від 07 квітня 2008 року, і майновому поручителю [PERSON] . Строк, за який запропоновано звернути стягнення, обраховано у дванадцять років одинадцять місяців двадцять п`ять днів, а саме з 07 квітня 2008 року по 01 квітня 2021 року, на суму у розмірі 54 169, 66 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01 квітня 2021 року становить 1 510 640, 78 грн, та витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 3 500, 00 грн. 11 листопада 2021 року на підставі заяви представника АТ КБ «ПриватБанк» головним державним виконавцем Тячівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Бедеєм І. Т. відкрито виконавче провадження № 67456490 про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, розташованому за адресою: [ADDRESS] . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. В той же час, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені вищезгаданим Переліком. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18). Пунктом 3.4. Глави 16 розділу II Порядку встановлено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. З урахуванням наведених обставин, судом встановлено, що нотаріус вчинив виконавчі написи від 04 червня 2020 року щодо заборгованості, по якій минуло більше трьох років з дня виникнення права вимоги, тобто після спливу строку позовної давності, а саме за період дванадцяти років і одного дня: з 31 березня 2008 року по 01 квітня 2020 року. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й встановити та зазначити у рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, а тому зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, тобто позов є обґрунтованим і вимоги - законними. V. Розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви і заяви про забезпечення позову сплачено судовий збір у розмірі 1 488, 60 грн (992, 40 + 496, 20), який підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved