Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

30 березня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Богунського районного суду міста Житомира з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 19 травня 2020 року передала в борг [PERSON] 18 300,00 доларів США в тимчасове безпроцентне користування в строк до 01 серпня 2020 року, про що вона власноручно склала розписку. Розписка складена у присутності свідка [PERSON] , про що вона власноручно написала у тексті розписки. З метою забезпечення виконання обов`язку по поверненню коштів між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до якого останній зобов`язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником у разі неповернення нею коштів. На звернення з проханням повернути кошти відповідачі жодним чином не реагують, кошти не повертають. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість за борговою розпискою в розмірі 18 300,00 доларів США, що еквівалентно 488 610,00 грн. та понесені судові витрати по справі. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 07 квітня 2021 року позовну заяву надіслано за підсудністю на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 травня 2021 року дану цивільну справу розподілено головуючому судді Мелещенко Людмилі Василіївні. Ухвалою суду від 29 червня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 06 липня 2021 року забезпечено представнику позивача [PERSON] - адвокату Кудіній Марії Геннадіївні можливість взяти участь у судовому засіданні у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою в режимі відеоконференції, проведення відеоконференції доручено Богунському районному суду міста Житомира. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року забезпечено представнику позивача [PERSON] - адвокату Кудіній Марії Геннадіївні можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 08 жовтня 2021 року забезпечено представнику позивача [PERSON] - адвокату Кудіній Марії Геннадіївні можливість взяти участь у судовому засіданні у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою в режимі відеоконференції, проведення відеоконференції доручено Богунському районному суду міста Житомира. Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року забезпечено стороні позивача можливість взяти участь у судовому засіданні у даній цивільній справі в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 01 лютого 2022 року забезпечено представнику позивача [PERSON] - адвокату Кудіній Марії Геннадіївні можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, проте представник позивача адвокат Кудіна М.Г. до суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримує, просить розглядати справу за відсутності сторони позивача. Відповідач 1 [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв або клопотань до суду не надходило. У судовому засіданні відповідач 2 [PERSON] та її представник адвокат Яблончук В.Й. позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позову відмовити, пояснили, що відповідач не отримувала коштів, розписка була написана через тиск на неї. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 19 травня 2020 року [PERSON] , [INFO] , була надана розписка про те, що вона позичила 19 травня 2020 року у [PERSON] , [INFO] , гроші у сумі 18300,00 доларів США, що еквівалентно станом на 19 травня 2020 року 488 610,00 грн, та зобов`язувалася повернути до 01 серпня 2020 року (а.с. 2, 110). 27 травня 2020 року між [PERSON] , Поручителем, та [PERSON] , Кредитором, був укладений договір поруки, відповідно до умов якого Поручитель поручається перед Кредитором щодо виконання усіх зобов`язань Боржника у їх повному обсязі як солідарний Боржник. Розмір зобов`язань Боржника визначається відповідно до боргової розписки від 19 травня 2020 року (а.с.5-6). [PERSON] отримує допомогу на дитину як одинока мати від Департаменту соціальної політики Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (а.с.182). Відповідач 2 [PERSON] зверталася за медичною допомогою та з 05 липня 2019 року перебуває під спостереженням (а.с.183). У відповідності зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої-другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Стаття 1046 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року та № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, що відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що розписка, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с. 110), як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання відповідачем 2 [PERSON] у борг грошей від позивача [PERSON] з зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, складалася. У строк, вказаний у розписці, кошти відповідачами позивачу не були повернуті та до цього часу відповідачі ухиляються від сплати боргу за договором позики. Стаття 1049 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок позичальника повернути позику. Так, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною першою статті 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до частини першої-другої статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до позичальника, так і до поручителя, чи до обох одночасно. Відповідно до частини першої статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов`язку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17. У частині першій статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частини перша-друга статті 612 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої-другої статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Судом встановлений факт того, що відповідачі не виконали зобов`язання, покладені за договором позики та договором поруки, не повернули у встановлений строк суму боргу. Посилання відповідача 2 на фактичне неотримання позики суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідач 2 у судовому засіданні підтвердила, що розписка була складена та підписана нею особисто, отже, таким чином, розписка своїм змістом підтверджує фактичну передачу коштів від позивача відповідачу та обов`язок останньої їх повернути у відповідний строк. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, в тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Саме таку правову позицію виклав Верховний суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Також відповідачем 2 [PERSON] не надано належних та достатніх доказів, що спірний договір позики від 19 травня 2020 року був укладений за відсутності факту передачі їй особисто коштів за договором, що даний правочин було укладено як удаваний та інших обставин (тиск), які нібито впливали на вчинення правочину. Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Крім того, відповідачами не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину, не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які [PERSON] посилалася як на підставу своїх заперечень. Відповідно до положень частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 Цивільного процесуального кодексу України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 Цивільного процесуального кодексу України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 Цивільного процесуального кодексу України). У порядку виконання процесуального обов`язку відповідачів, унормованого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, з доведення належним чином виконання обов`язків перед позивачем, не надано доказів виплати заборгованості за укладеним договором, а також доказів на підтвердження відсутності своєї вини у неналежному виконанні умов зобов`язання, визначеного договором. Відповідач 1, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язків, тим самим не оспорює наявних підстав для стягнення грошової суми. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики у сумі 18300,00 доларів США, що еквівалентно станом на 19 травня 2020 року 488 610,00 грн, тому вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається платіжного доручення № 253 від 30 березня 2021 року, позивачем сплачено судовий збір за позовом у розмірі 4886,00 грн (а.с. 14). Позовні вимоги задоволені у повному обсязі, тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати у вигляді судового збору у рівних частках по 2443,00 грн з кожного. На підставі вищенаведеного, відповідно до статей 3, 11, 15, 23, 204, 207, 513, 526, 530, 614, 629, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved