Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

КП «Водоканал» звернулося до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення у розмірі 16235,37 гривень та судові витрати у розмірі 2270 гривень, посилаючись на те, що позивач надає воду і здійснює прийняття стоків в комунальну каналізацію споживачам м.Запоріжжя. Відповідач користуються зазначеними послугами у квартирі [ADDRESS] . Однак, відповідач оплату за послуги КП «Водоканал» вносить не в повному обсязі, у зв`язку з чим, позивач не має можливості своєчасно розрахуватися за свої зобов`язання, що приводить до значного зростання кредиторської і дебіторської заборгованості, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 01.11.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.06.2022 року [PERSON] надано клопотання про долучення доказів щодо витрат на правову допомогу (а.с.45-48). Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити вимоги в повному обсязі. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу з позивача, зазначив, що із заявленою сумою витрат на надання правничої (правової) допомоги не згодні. Посилаючись на вимоги ст. 137 ЦПК України, представник позивача зазначив, що відповідно до акту розрахунку надання послуг від 31.05.2022, сторони погодили, що вартість гонорару адвокатського об`єднання визначається виходячи з наступних розцінок: консультації - 300,00 грн. (витрачено одну одиницю); ознайомлення з матеріалами справи - 1000,00 грн.(витрачено одну одиницю); складання акту розрахунку надання послуг - 700,00 грн. (витрачено одну одиницю); представництво в суді першої інстанції 1000 грн. (витрачено одну одиницю). Загальна вартість послуг що надає адвокатське об`єднання становить 3 000,00 грн. Пармузін А.С. зазначив, що розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також зазначив, що відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України справа є малозначною та розглядається в порядку спрощеного провадження, і фактично, якщо не враховувати ознайомлення з матеріалами справи та складання акту розрахунку надання послуг, стає не зрозумілим в чому полягає допомога адвоката.. Представник позивача вважає, що кількість одиниць (мабуть годин) витрачених адвокатом Малишевим О.В. на надання правової допомоги та вартість зазначених послуг значно завищена, не відповідає принципу реальності адвокатських витрат та співрозмірності з ціною позову та не підлягає задоволенню. Також не зрозуміло, які саме послуги надані відповідачу по справі і в чому вона полягає, з акту взагалі не видно. В акту зазначена саме одиниця, проте який саме час витратив адвокат на виконання своїх обов`язків невідомо. Акт не відображає час і зусилля які витратив адвокат. Крім того, витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, прибутковий касовий ордер має право виписувати виключно особа, яка отримала готівку за наслідком касової операції, тобто під час отримання готівки через касу такої особи з відображенням такої операції у відповідних книгах обліку. Відповідачем не надано до суду належних доказів того, що його адвокат має касу і веде касову книгу, відтак адвокат не може сам виписувати квитанцію чи касовий ордер про отримання коштів. Вважають, що Відповідачем не доведено, що гроші були отримані адвокатом, і як наслідок ці витрати не підлягають відшкодуванню. Отже, відповідно до положень норм цивільно-процесуального законодавства, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, складність справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням зазначених обставин може зменшити їх розмір або відмовити у їх стягненні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась її інтереси представляв адвокат Малишев О.В. який заперечив проти задоволення позову, враховуючи дату подання позову, 14.09.2021 рік, та період заборгованості який просить позивач стягнути з відповідача, вересень 2006 року по липень 2021 року, представник відповідача заявив про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У порушення вимог ст. 12 ЖКП, позивач не надав до позову договір про надання послуг, що не дозволяє встановити дійсність надання цих послуг та їх умови. У квартирі зареєстровано 3 особи, проте позов пред`явлений лише до відповідача. Також позивачем не надано доказів надання зазначених послуг на заявлені суми, а саме кількості та вартості. Вони є недоказаними у справі. Докази, що вказують на заборгованість є необхідними первинними документам, проте наданий позивачем розрахунок не є таким, він підготовлений одноособово та є відображенням арифметичних розрахунків та не є доказом позовних вимог. Згідно наданого розрахунку не вбачається, які тарифи було застосовано, який обсяг було використано, щоб дозволяв перевірити вірність нарахування. Крім того, вимога про водопостачання та водовідведення є двома різними вимогами та мають різний об`єм та суму нарахування, проте у розрахунку вони показані єдиною суму, з якої незрозуміло за що було нарахування. На заперечення представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу, зазначив, що згідно акту наданих послуг то в них чітко зазначено одиницю виміру та вартість за цю одиницю. Доказів від представника позивача щодо того, що послуги надані відповідачу не співмірні з розглядом справи та завищені, суду не надані. Щодо зарахування коштів за надані послуги, зазначив що вони підтверджені квитанціє (касовим ордером) та містять всі необхідні відомості, що є належним доказом. Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] (після укладення шлюбу 05.09.2019 р. набула прізвище [PERSON] ) на праві власності належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину. Відповідачка [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі. Відповідно до п. 2.2 статуту комунального підприємства «Водоканал», затвердженого 06.03.2018 року розпорядженням Запорізького міського голови, предметом діяльності підприємства є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям міста й області питної води відповідно до існуючого Державного стандарту та з переданими на експлуатацію Підприємству параметрами мереж і споруджень. На підставі пункту 3.1 рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 546 від жовтня 1999 року, начальник управління житлового господарства передав функції по збору платежів від населення, що мешкає в житлових будинках комунальної власності, державному комунальному підприємству «Водоканал». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відносини з приводу надання фізичним особам послуг з постачання питної води та водовідведення регулюються ст.ст. 19 - 23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила), Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим Кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Послуги з централізованого водопостачання і водовідведення відносяться до комунальних послуг. Постачання фізичним особам питної води та водовідведення за загальним правилом має здійснюватися на підставі договору про надання цих послуг. Як вбачається з матеріалів справи за адресою [ADDRESS] відкритий особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 7). Представником відповідача [PERSON] заявлено про те, що позивачем не доведено надання послуг відповідачу, оскільки не надано договір про надання послуг укладений між сторонами. З цього приводу суд зазначає наступне. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 334/2789/15-ц зазначено, що ні ЦК України, ні Законами України «Про житлово-комунальні послуги», ні Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, не передбачені випадки, коли недодержання письмової форми договору про надання комунальних послуг має наслідком його недійсність. Відсутність письмового договору про надання комунальних послуг не свідчить про відсутність певних договірних відносин і не звільняє відповідачів від оплати за фактично надані послуги. Типова форма договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджена Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830. З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 12-15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам наведених актів законодавства. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12. КП «Водоканал» надавав відповідачу як споживачу, за адресою проживання послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідач такі послуги прийняла, від їх отримання не відмовлялась. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Система (щомісячна або авансова) та форма (готівкова або безготівкова) оплати послуг визначається у договорі між споживачем і виконавцем. Згідно позовної заяви, Позивачем заявлено до стягнення заборгованість у розмірі 16235,37 грн. яка виникла за період з 01.12.2013 року по 31.07.2021 рік. Згідно наданого розрахунку вбачається, що позивачем надано розрахунок за період з 09.2006 року по 07.2021 рік, відповідно до якого відповідачу нараховано за надані послуги 20948,29 грн. за вказаний період сплачено - 4712,92 грн. зараховано в погашення рішення суду 2916,26 грн., в оплату минулого періоду - 1796,66 грн., таким чином борг становить 16235,37 грн. (а.с.3-6). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року). Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Представником відповідача у судовому засіданні заявлено про застосування строку позовної давності. Позивач звернувся із позовом 14.09.2021 р., розрахунок заборгованості пред`явлений з вересня 2006 року. Отже, загальний строк позовної давності для стягнення заборгованості за вказаний період повинний розраховуватись з серпня 2018 року (оскільки за серпень 2018 року оплата повинна бути проведена до 20.09.2018 р.) Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Згідно наданого розрахунку вбачається, що відповідачем здійснювалась оплата за послугу водопостачання та водовідведення. Квитанцій на підтвердження періоду та призначення платежів суду не надано. Проте, усуду не має підстав вважати, що ця оплата відповідачем проводилась як оплата для погашення боргу, що виник за період з вересня 2006 року по серпень 2018, що може свідчити про визнання нею свого боргу. Навпаки розмір проведених оплат вказує на те, що вона проводились за поточні нарахування за надані послуги, а не за колишній борг. Оскільки виконання зобов`язань по сплаті комунальних послуг вчиняється у вигляді періодичних платежів, то часткова оплата за невизначений період не може судом враховуватись як дії, що свідчать про визнання відповідачем свого боргу, отже суд вважає, що така оплата не перериває перебіг позовної давності. Таким чином, за період з серпня 2018 року по липень 2021 року відповідачу нараховано 2334,83 грн. за послуги з централізованого водопостачання і водовідведення. За вказаний період сплачено 1221,11 грн. таким чином заборгованість становить 1113,72 грн. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (ч.1 ст.355 ЦК) та залежно від положень закону або домовленості між співвласниками може належати їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.2 ст.355 цього кодексу). При цьому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст.355 цього кодексу). Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмету зобов`язання. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину. Вказана квартира належить до об`єкту спільної часткової власності, що вбачається з інформації з реєстру прав на нерухоме майно, тому співвласники повинні здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги пропорційно до їх частки. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В межах даної цивільної справи позивачем КП «Водоканал» не пред`явлено вимоги до інших власників квартириу встановленому законом порядку. Будь-яких доказів зворотного позивачем не надано. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У зв`язку з тим, що відповідачу [PERSON] на підставі приватної спільної часткової власності належить по 1/2 частини квартири вона повинна відповідати в дольовому порядку. Заборгованість у сумі 1113,72 грн. за послуги з централізованого водопостачання і водовідведення повинна бути стягнута з відповідача відповідно до частини, яка належить останній (1/2) по 556,86 грн. з кожного (1113,72 ? 2) Позовні вимоги до іншого власника майна не пред`явленні, а суд керується вимогами ч. 2 ст. 264 ЦПК України та не може вийти за межі позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Щодо стягнення судових витрат понесених із розглядом справи суд зазначає наступне. Відповідачем [PERSON] та представником відповідача - адвокатом Малишевим О.В. заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Розподіл витрат на професійну правничу допомогу внормований статтею 137 ЦПК України. Як випливає із змісту частини 3 означеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Наведене свідчить, що передумовою для покладення витрат на отримання професійної правничої допомоги є документальне підтвердження цих витрат. 26.05.2022 року між адвокатським об`єднанням «МАЛИШЕВ і ПАРТНЕРИ» та [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги №145. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Представник позивача Пармузін А.С. заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу, вважає, що розмір витрат не співмірний зі складністю справи та виконаною адвокатом робою. Справа є малозначною та розглядається в порядку спрощеного провадження. Адвокатом фактично лише ознайомився з матеріалами справи та склав акт розрахунку надання послуг, отже є не зрозумілим в чому полягає допомога адвоката. Представник позивача вважає, що кількість одиниць витрачених адвокатом Малишевим О.В. на надання правової допомоги та вартість зазначених послуг значно завищена, не відповідає принципу реальності адвокатських витрат та співрозмірності з ціною позову та не підлягає задоволенню. Також не зрозуміло, які саме послуги надані відповідачу по справі і в чому вона полягає, з акту взагалі не видно. В акті зазначена саме одиниця, проте який саме час витратив адвокат на виконання своїх обов`язків невідомо. Акт не відображає час і зусилля які витратив адвокат. Згідно акту-розрахунку надання послуг від 31.05.2022 року сторони погодили обсяг правової допомоги та розмір гонорару адвокатського об`єднання у справі № 333/6334/21 відповідно до якого: надання правової консультації - 300 грн., ознайомлення з матеріалами справи - 1000 грн., складання акта-розрахунку - 700 грн., представництво у суді - 1000 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення 3000 грн. витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI"Про адвокатуру та адвокатську діяльність"(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання. Відповідно до пункту 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див.mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72). З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial