Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, посилаючись на те, що 20 липня 2006 року між ПСП «ЛАН» та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 3523655000:02:000:0217 площею 5,2799 га, що находиться в адміністративних межах Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, який зареєстровано у Новоархангельському відділ КПФ ЦДЗК про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 18.10.2006 року за №108, строком на 25 років. Відповідно до умов договору оренди, [PERSON] було передано в оренду позивачеві земельну ділянку строком до 18.10.2031 року. Крім цього, договір оренди містить п. 40, за умовами якого, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди. 04 лютого 2022 року на адресу позивача надійшов лист від [PERSON] , за умовами якого [PERSON] повідомила позивача про те, що вона являється власником земельної ділянки кадастровий номер 3253655100:02:000:0059 площею 5,9007 га. До повідомлення було додано витяг з ДРРП від 25.01.2022 року індексний номер 296293941 про реєстрацію права власності. Ознайомившись з повідомленням та витягом, позивачем виявлено, що 25.01.2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування спірної земельної ділянки, тобто починаючи з 25.01.2022 року власником земельної ділянки, яка на праві оренди до 2031 року належить позивачеві, є [PERSON] . Вважає, що договір дарування має бути визнано недійсним, оскільки даний договір дарування містить ознаки фіктивності, так-як його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність в межах родини (чоловік жінці), з метою дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки від 20.07.2006 року. Звернув увагу суду на те, що сторони договору дарування навмисно уклали договір дарування, правові наслідки за яким ведуть до зміни власника земельної ділянки та до дострокового розірвання в односторонньому порядку договору оренди від 20.07.2006 року укладеного між позивачем та відповідачем оскільки: По-перше, звернув увагу суду на те, що [PERSON] вже вчиняв неправомірні дії щодо повернення з оренди (у власне користування) спірної земельної ділянки, яка на підставі договору оренди від 20.07.2006 року належала позивачеві до 2031 року. Зокрема у 2020 році, ПСП «ЛАН» виявивши, що відповідачем було передано в оренду [PERSON] (батько передав у користування сину) спірну земельну ділянку на підставі договору оренди від 12.09.2019 року, позивачем було ініційовано позов до суду про визнання недійсним договору оренди від 12.09.2019 року. Рішенням Новоархангельського районного суду від 18.12.2020 року (справа №394/1030/19 позов ПСП «ЛАН» задоволено, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 12.09.2019 року кадастровий номер 3523655100:02:000:0059 площею 5,90 га. укладений між [PERSON] та [PERSON] . Постановою Кропивницького апеляційного суду від 13.04.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Новоархангельського районного суду від 18.12.2020 року в частині скасування державної реєстрації договору оренди земельної від 12.09.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні зазначених вимог відмовити. В іншій частині рішення залишено без змін. Наразі дана справа перебуває у провадженні Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за касаційною скаргою [PERSON] . Станом на сьогоднішній день рішення по даній справі набрало законної сили, договір оренди земельної ділянки від 12.09.2019 року визнано недійсним. Тобто позивач у судовому порядку відновив своє право на використання земельної ділянки відповідно до умов договору оренди від 20.06.2006 року. У свою чергу відповідач, не полишаючи свою мету щодо дострокового припинення договору оренди від 20.07.2006 року, ініціював укладення нового правочину, договору дарування належної йому на праві власності земельної ділянки своїй дружині [PERSON] оскільки саме зміна власника земельної ділянки, з урахуванням п. 40 договору оренди від 20.07.2006 року надає можливість відповідачеві достроково розірвати договір оренди від 20.07.2006 року, а тому вважає, що такий договір є фіктивним, оскільки наслідок укладення такого договору має іншу правову мету - дострокове припинення дії договору оренди від 20.07.2006 року. По-друге, звернув увагу суду на те, що по суті, укладення договору дарування носить виключно формальну сторону, оскільки, у разі дострокового розірвання договору оренди від 20.07.2006 року, спірна земельна ділянка залишиться у користуванні сім`ї (до укладення договору дарування земельна ділянка на праві власності належала [PERSON] (чоловік), а після укладення договору оренди земельна ділянка перейшла у власність [PERSON] (дружина), а тому вважає, що такий договір має бути визнано недійсним, оскільки він укладений виключно з метою дострокового розірвання договору оренди від 20.07.2006 року. Таким чином, вважає, що сторони договору дарування хоч і діяли у рамках чинного законодавства, проте, на шкоду іншій особі - ПСП «ЛАН», оскільки саме за договором дарування змінився власник земельної ділянки, що відповідно до умов договору оренди є підставою для його розірвання. Враховуючи вищевикладене, вважає що договір дарування від 25.01.2022 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] містить ознаки удаваності та фіктивності, а тому має бути визнаним недійсним. Позивач вважає, що договір дарування від 25.01.2022 року укладений між відповідачами є недійсним, оскільки він приховує справжні наміри учасників достроково розірвати договір оренди земельної ділянки, яка на праві оренди належить позивачеві до 2031 року. Оскільки зміна власника земельної ділянки, відповідно до умов договору оренди є підставою для розірвання договору, тому сторони договору дарування відповідачі у справі знали про правові наслідки договору дарування (підстава для розірвання договору оренди), а тому вважає, що саме з метою розірвання договору оренди сторони уклали даний оспорюваний правочин. Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 25.01.2022 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про передання у дарунок земельної ділянки площею 5,907 га, кадастровий номер: 3523651000:02:000:0059, яка розташована на території Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, посвідченого приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 80, а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати - судовий збір у розмірі 2481 грн. /а.с.2-4/. Разом з тим відповідачка [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі та заперечує проти позову. Вказала, що вона є власницею земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:0059 площею 5,9007 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначена земельна ділянка перейшла у приватну власність їй на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Малютяк А.В. від 25.01.2022 року. Обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що договір дарування має бути визнаний недійсним оскільки містить ознаки фіктивності так-як його правова мета є іншою ніж та, що безпосередньо передбачена правочином з метою дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки від 20.07.2006 року. Також позивач вказує, що норма матеріального права, яка порушена під час укладання договору дарування є ст. 234 Цивільного кодексу України. Зокрема настання реальних подій в нашому випадку підтверджується витягом № 296293941, відповідно до умов якого вона набула права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3523655100:02:000:0059. В свою чергу, договір оренди земельної ділянки від 20.07.2006 року не передбачає будь-яких обмежень щодо можливої зміни власника земельної ділянки навіть навпаки констатує можливість переходу права власності до іншої особи в результаті чого це є підставою для його розірвання договору . Також варто зазначити, що про наявність договору оренди земельної ділянки від 20.07.2006 року та про його зміст їй стало відомо лише після отримання матеріалів позовної заяви з додатками по справі № 394/114/22. Отже, під час укладання договору дарування земельної ділянки відповідачі діяли в межах норм чинного законодавства, зокрема такий договір за правовою кваліфікацією відноситься до реальних договорів, за якими передбачений перехід права власності на земельну ділянку до обдарованого, що в свою чергу і відбулося, зокрема наслідки укладання такого договору та сам договір не суперечать змісту та умовам договору оренди земельної ділянки від 20.07.2006 року, а тому жодним чином не порушують права позивача. Відповідачка [PERSON] заперечує проти позову та просить суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі /а.с.67-69/. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників,дослідивши матеріали справи, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу,\~Закону України\~«Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України наголошує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ч. 1 ст. 5 ЦПК України законодавець закріпив, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч. 1 ст. 30 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Даний позов підсудний Новоархангельському районному суду, оскільки нерухоме майно (земельна ділянка) розташоване на території Голованівського району (до зміни адміністративного поділу Новоархангельського району) Кіровоградської області. Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель ч. 2 ст. 4 ЗК України. Так, відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,9 га, кадастровий номер 3523655000:02:000:0052, яка розташована на території Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області (світлокопія державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КР № 037052) /а.с.16-17/. 20 липня 2006 року між ПСП «Лан» та [PERSON] було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, площею 5,9 га, терміном на 25 років, який зареєстрований у Новоархангельському відділі КРФЦ ДЗК 08 серпня 2006 року за №108 /а.с.10-15/. 02.02.2022 року відповідачкою [PERSON] було надіслано позивачу ПСП «Лан» повідомлення про те, що вона являється власницею земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:0059 площею 5,9007 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Додатково зазначила, що будь-яких угод щодо використання ПСП «Лан» земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:0059 вона не укладала та про наявність таких їй не відомо. На підставі викладеного поставила ПСП «Лан» до відома, що з 2022 року вона самостійно оброблятиме земельну ділянку з кадастровим номером 3523655100:02:000:0059 площею 5,9007 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /а.с.21/. Зі світлокопії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 296293941 від 25.01.2022 вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:0059 площею 5,9007 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є [PERSON] на підставі договору дарування серія та номер 80, виданий 25.01.2022 року приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А.В. /а.с.22./ Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18.12.2020 року ухвалено визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 12 вересня 2019 року, кадастровий номер 3523655100:02:000:0059 площею 5,90 га, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований державним реєстратором Ганнівської сільської ради Новоархангельського району Хававчук І.А. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 48660527 від 13.09.2019 року та скасувати його державну реєстрацію. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до Приватного сільськогосподарського підприємства «Лан про визнання недійсним договору оренди землі від 20.07.2006 року відмовити. Вирішено питання про стягнення судових витрат /а.с.23-31/. 13 квітня 2021 року Кропивницький апеляційний суд постановив рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18.12.2020 року в частині скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 12 вересня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених вимог відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін /а.с.32-45/. 25.01.2022 року між [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подаровано земельну ділянку № [NUMBER] , площею 5,9007 га, кадастровий номер 3523655100:02:000:0059. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 80 /а.с.70-73/. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна ст. 317 ЦК України. Згідно ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до\~ст.\~41\~Конституції України\~кожен має\~право володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Право\~приватної власності\~набувається в\~порядку,\~визначеному законом. Громадяни\~для задоволення\~своїх потреб\~можуть користуватися\~об`єктами права\~державної та\~комунальної власності\~відповідно до\~закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З аналізу зазначених статей слідує, що в законодавстві та основному законі України закріплено право приватної власності, як певного правого явища, яке полягає в розумінні природи людини в усіх її проявах, з проникненням у потреби людини, її здібності і прагнення. Право власності є природнім правом, що характеризує особу, як таку, що має емоції, бажання, задоволення від наявної у неї власності. Таке становище не означає звуження прагнень до матеріального забезпечення людини, а є передумовою вільної особистості, яка сприймає себе через сферу матеріальних благ, що їй належать і забезпечують здійснення всього спектра її (особи) прав. Суд констатує, що право власності є абсолютним і найширшим із існуючих прав. Особа (власник) правомочний володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Право власності на майно особи є непорушним. Непорушення права власності має широкий зміст і означає проголошення не втручання (вчинення перешкод) будь-якого характеру, у здійснені власником своїх повноважень, неможливості прояву свавілля відносно приватного власника та його прав, недопустимості будь-яких порушень над його майном. Конституційна гарантія втілюється в забороні протиправного позбавлення права власності. А саме тільки власник може вирішувати питання про припинення свого права на майно, крім випадків встановлених законом (конфіскація, примусове вилучення майна, тощо). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. У частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі ч. 1 ст. 718 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття ч. 2 ст. 722 ЦК України. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до п. 24 вищевказаної постанови для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Разом з тим суд відмічає наступне, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Ч. 1 ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.\~1\~ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи викладені норми матеріального та процесуального права, суд констатує, що правочин є найбільш розповсюдженою підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. За своєю правовою природою він є юридичним фактом, що являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Тобто правочин кваліфікується, як дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правовою ціллю, заради якої учасники цивільних відносин вчиняють правочин, є їх підставою (каузою) це може бути набуття права власності на майно або право користування майном тощо. Правова ціль насамперед повинна бути досяжною та законною. Разом з тим правові наслідки, що виникають внаслідок виконання правочину є його правовим результатом. Суд вказує на те, що договір оренди земельної ділянки є двостороннім, консенсуальним, оплатним, а договір дарування є одностороннім, реальним та безоплатним. В нашому випадку відповідач виступає, як єдиний суб`єкт правочину з приводу розпорядження належним його майном, інші особи позбавлені цього права. Тобто відповідач, як власник земельної ділянки, вправі визначати (вирішувати) її фактичну і юридичну долю. Стосовно виниклого спору, як наголошувалось вище спочатку позивач стосовного належного йому нерухомого майна (земельної ділянки) 20.07.2006 року уклав договір оренди земельної ділянки, а потім подарував відповідачці у справі. Тобто він діяв на власний розсуд, не порушуючи будь-яких норм (правил) законодавства, а тільки реалізував свою внутрішню волю стосовно належного йому майна. Разом з тим суд не погоджується з позицією позивача з приводу фіктивності правочину, а саме складання договору дарування. Так, дефініція фіктивного правочину дана у ч. 1 ст. 234 ЦК України, а саме ним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину». Таку правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №\~903/439/18. Основними ознаками\~фіктивного правочину\~є:\~введення в\~оману (до\~або в\~момент укладення\~угоди)\~іншого учасника\~або третьої\~особи щодо\~фактичних обставин\~правочину або\~дійсних намірів\~учасників;\~свідомий намір\~невиконання зобов`язань\~договору;приховування\~справжніх намірів\~учасників правочину.\~Тобто,\~укладаючи договір,\~його сторони\~не бажають\~виникнення,\~зміни,\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків,\~волевиявлення обох\~сторін такого\~правочину не\~збігаєтьсяз їх внутрішньою волею. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша\~зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як зазначив КГС ВС, «укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України». З досліджених судом доказів та вислуханих пояснень учасників, не встановлено, що укладений договір дарування був фіктивним та не мав на меті створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Також в судовому засіданні не було встановлено, що у відповідача (власника земельної ділянки був умисел (прямий або не прямий) на укладення фіктивного правочину. Також суд вказує, що позивач вказуючи (відповідно до змісту позову), що укладений правочин є удаваним припустився помилки, оскільки удаваним правочином є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. В нашому випадку відповідачем не вчинювались інші правочинів, які б можливо б було приховати. Разом з тим суд окремо вказує, що при укладанні 20.07.2006 року договору оренди земельної ділянки сторони передбачили в ньому права, обов`язки, істотні умови та зміну умов договору і припинення його дій. Зокрема відповідно до п. 40 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Зазначений пункт договору, як і інші, є свободою договору, тобто сторони є вільним в укладенні договору. Під переходом права власності на земельну ділянку відповідно до зазначеного пункту суд розуміє будь-які правочини вчинені стосовно неї (ділянки) договір-купівлі продажу, договір міни, договір дарування, а також спадкування та цим пунктом не обумовлено, заборони власнику розпорядитись належним йому майном в період дії договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що цивільний позов не обґрунтований і має на меті обмеження позивачем законних прав нового власника щодо користування та розпорядження належним їй майном. Ознак фіктивності укладеного правочину (договору дарування) судом не встановлено. За таких обставин, враховуючи вмотивоване, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Понесені позивачем витрати відносяться за його рахунок. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed