Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Коростишівський завод «Реммашторф» про стягнення виплат, належних працівнику при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 07 грудня 1992 р. перебувала у трудових відносинах з ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» на посаді бухгалтера, а з 1995 р. по 01.03.2017 р. на посаді головного бухгалтера. На підставі наказу № 10-к від 01.03.2017 між позивачем та відповідачем розірвано безстроковий трудовий договір. Станом на дату звільнення 01.03.2017 відповідачем розрахунків належним чином та в повному обсязі з позивачем проведено не було. На численні звернення позивачем не отримано жодної відповіді. Відповідачем належить до виплати позивачу грошові кошти, що складаються з невиплаченої заробітної плати за 6 місяців, компенсації за невикористану відпустку за період з 2006 - по 2017 р., компенсацію витрат особистих коштів в сумі близько 5200 грн. Позивач вказала, що оскільки заробітну плату їй не було виплачено в день звільнення, як того вимагає\~ ст.116 КЗпП, то вона має право на виплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що передбачені ст. 117 КЗпП України, і що за розрахунками позивача станом на 31 березня 2020 р. становить 279589,60 грн. З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просила стягнути з ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» на користь позивача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 43198,93 грн.; суму нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 32767,77 грн; суму нарахованих, але не виплачених добових у розмірі 5400,00 грн.; компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку із невчасною його виплатою у розмірі 25585,15 грн.; середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 265548,00 грн.; грошові кошти в сумі 50000,00 грн., у якості відшкодування моральної шкоди; а також понесені судові витрати. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 09.04.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Позивач [PERSON] та представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, з мотивів та доводів, що викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] вказала, що при звільненні не було проведено повного розрахунку, в тому числі і за невикористану відпустку, починаючи з 2006 р. в кількості 290 д. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях 21.12.2020, 01.02.2021, 04.10.2021, 26.01.222, позовні вимоги не визнали, в їх задоволенні просили відмовити. Відповідно до пояснень в судовому засіданні та відзиву зазначили, що позивач [PERSON] працювала в ДП «Коростишівський завод Реммашторф» на посаді головного бухгалтера до 01.03.2017 р. Позивач здійснювала нарахування та виплату заробітної плати як працівникам підприємства так і собі. Позивач штучно створювала щодо себе заборгованість по заробітній платі, не виплачуючи її в повному обсязі при наявності коштів на підприємстві. В період з 01.07.2016 по 01.03.2017 [PERSON] було виплачено заробітну плату в розмірі 53958 грн. Працюючи на посаді головного бухгалтера [PERSON] маючи доступ до коштів підприємства, які розміщувались в Коростишівському відділенні АТ КБ`Приватбанк» та маючи банківську карту підприємства в період з 02.02.2017 по 21.02.2017 отримала в банкоматі по картці готівку на загальну суму 13000 грн., які підприємству не передала. Крім того за вказаний період [PERSON] отримала під звіт добові в сумі 1400 грн. та отримала з каси підприємства під звіт кошти на відрядження в загальному розмірі 4051,53 грн. Станом на 01.01.2017 р. відповідно до книги нарахування заробітної плати підприємства, які вела позивач з 2010 р. заборгованість по заробітній платі становила 34393,39 грн. Також за період з січня 2016 по грудень 2016 р. [PERSON] отримала в касі підприємства під звіт кошти на суму 108076,12 грн., а авансовий звіт здала на суму 43764,61 грн., різницю даної суми в касу підприємства не повернула. [PERSON] отримала в касі підприємства під звіт кошти в розмірах: 65892 грн., 3950 грн. Позивач використовувала щорічні відпустки за період роботи на підприємстві та нараховувала компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати. Станом на 01.03.2017 підприємство не має перед [PERSON] заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. В подальшому в судове засідання відповідач свого представника не направив про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв та клопотань до суду не подавали, а тому суд здійснює розгляд справи за відсутності їх представника. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що працювала головним бухгалтером на підприємстві ДП «Коростишівський завод Реммашторф» в період з 2017 по 2019 р. після [PERSON] . За період роботи [PERSON] , позивачу було виплачено приблизно 2000 грн., заборгованість по заробітній платі залишалась приблизно 40000 грн. Компенсацію за невикористану відпустку [PERSON] було нараховано за 3 роки до дати звільнення. У [PERSON] була найбільша заборгованість по невиплаченій заробітній платі в порівнянні з іншими працівниками. Вислухавши сторони, свідка, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Основним Законом України, статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. У відповідності до ч.ч. 1-2\~ст. 2 КЗпП України\~право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу дотримання відповідачем вимог трудового законодавства щодо виплати заробітної плати та проведенні розрахунку всіх сум при звільненні. Позивач з 07 грудня 1992 року працювала у Державному підприємстві «Коростишівський завод «Реммашторф» на посаді бухгалтера, а з 01.01.1997 р. на посаді головного бухгалтера та 01 березня 2017 року була звільнена за угодою сторін, згідно із ч. 1 ст 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки, наявної в матеріалах справи (а.с.11). Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування [PERSON] \~нарахована заробітна плата за період з 01.07.2016 по березень 2017 р. в розмірі 75599,85 грн. Така сума зазначена у інформації щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів отриманих від податкових агентів та /або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи від 07.02.2022 р. № 0630-2022-0000024. Як вбачається з акту № ЖТ4554/68/АВ від 03.11.2021 р. Управління держпраці у Житомирській області складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці на ДП « Коростишівський завод «Реммашторф» - згідно відомості нарахування заробітної плати за березень 2017 р. [PERSON] було нараховано заробітну плату в розмірі 255,27 грн. та кошти за невикористану відпустку в розмірі 16554,34 грн. Загальна сума до виплати складає 49198,93 грн. ( заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку 13529,32 грн., заборгованість по виплаті заробітної плати за минулі роки 35669,61 грн.). На день проведення перевірки сума заборгованості по виплаті заробітної плати при звільненні та компенсації за невикористану відпустку становить 43198,93 грн. ( заробітна плата 29875,10 грн., компенсація за невикористану відпустку 13323,83 грн. Відтак, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати у нарахованому розмірі, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 43198,93 грн., що складається із : заробітної плати 29875,10 грн. та компенсації за невикористану відпустку 13323,83 грн. є такими, що підлягають до задоволення в цій частині. Доказів на підтвердження виплати позивачу вказаних сум відповідач не надав, а доводи відповідача про відсутність заборгованості перед позивачем у зв`язку з зняттям грошових коштів та неповерненням їх до каси підприємства суд до уваги не приймає, окрім того такі не є предметом розгляду даної цивільної справи. Разом з\~тим,\~позовні вимоги\~ [PERSON] \~про стягнення\~ з\~відповідача на\~користь позивача\~ компенсації\~за невикористану\~відпустку в\~розмірі 32767,77\~грн.,\~нарахованих \~та невиплачених\~добових \~в розмірі\~5400,00\~грн.\~ \~та компенсації\~ за\~втрату частини\~доходу \~у зв`язку\~із невчасною\~ виплатою\~ в\~розмірі 25585,15\~грн.\~є такими,\~що не\~підлягають до\~задоволення,\~оскільки позивачем\~ в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами фактів на які вона посилається в обґрунтування цих позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, а саме: видаткових касових ордерів від 31.10.2016 р., 17.08.2016р., 11.07.2016 [PERSON] отримала добові на загальну суму - 1400 грн. Будь-яких доказів щодо нарахованих, але не виплачених добових в розмірі 5400,00 грн. позивачем не надано. Також в період з 01.07.2016 по 01.03.2017 р. [PERSON] виплачувалась заробітна плата та нараховувалась компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату ( а.с. 110-123, 153 ). Доводи позивача щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку починаючи з 2006 р. в розмірі 32767,77 грн. суд до уваги не приймає, оскільки такі обставини не підтверджені належними доказами, а довідка про розрахункові [PERSON] ( а.с.72) не є достатнім доказом в обґрунтування позовних вимог в цій частині. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець недоведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. Приймаючи до уваги середньоденний заробіток позивача на рівні 283,44 грн., сума середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 30.11.2020 в межах заявлених позовних вимог становитиме 265016,40 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі N 761/9584/15-ц підтвердила висновок про можливість суду зменшити розмір відшкодування, пов`язаного із несвоєчасним здійсненням розрахунку з боку роботодавця з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності (ст.ст.116,\~117 КЗпП України). Наведені принципи суд покладає в основу прийняття рішення в частині визначення достатньої компенсаційної виплати грошової суми як середнього заробітку за час затримки розрахунку. Суд звертає увагу, що позивач також не достатньо ефективно та вчасно виконувала дії, направлені на поновлення порушених прав, а також враховує і період з\~моменту порушення\~прав \~до моменту\~звернення \~з позовом\~до суду.Так, працюючи головним бухгалтером не виконала свого обов`язку по виплаті заробітної плати, в тому числі і за попередні роки в розмірі 35669,61 грн., в останній день роботи могла сприяти зарахуванню грошових сум (повністю або частково) на її рахунок як працівника. На підставі викладеного, а також з врахуванням меж пропорційності, суд визначає суму середнього заробітку за час затримки розрахунку на рівні 5000,00 грн. Розмір заборгованості по невиплаченій заробітній платі в сумі 43198 грн. 93 коп., розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який складає 5000 грн. 00 коп. визначені без виключення сум\~відрахування на податки. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступні обставини. Згідно зі\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом враховано, що внаслідок не виконання вимог законодавства про працю, позивач зазнала змін в організації способу життя, була змушена прикласти додаткових зусиль для відновлення порушених прав. Суд погоджується з доводами позивача про душевні хвилювання, що супроводжувались даними подіями. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди в сумі 1000,00 грн. Відповідно до вимог\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України, передбачено, що, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, у ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналіз досліджених в судовому засіданні об`єктивних доказів дає суду підстави зробити правовий висновок про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з підстав та в розмірах, наведених судом вище. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1681 грн.60 коп. судового збору, від сплати яких була звільнена позивач при зверненні до суду та на користь позивача 840 грн. 80 коп., які підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial