Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

Позивач звернулася в суд із даним позовом до відповідачів в якому вказує, що є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку є зареєстровані відповідачі, родичі попереднього власника будинку [PERSON] , яких вона зобов`язувалася зняти із реєстрації в будинку, однак цього не виконала. Зі слів сусідів, місце проживання відповідачів з 2015 року не відоме. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування належним їй житлом. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, надала суду заяву у якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позов підтримує, просить задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не прибули, не повідомили суд про причину неявки, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Позивач у поданій заяві не заперечила проти такого порядку вирішення справи. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З дослідженої копії витягу про реєстрацію права власності від 23.02.2022р., встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 03.02.2022р., встановлено, що [PERSON] придбала вищевказаний житловий будинок у [PERSON] . Із акту про фактичне місце не проживання від 22.04.2022р., складеного комісією Белзької міської ради, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими в итловому будинку [ADDRESS] , однак з 2015 року не проживають. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідачі не є співвласниками житла позивача, а також не є членом його сім`ї, а тому рішення про визнання їх такими, що втратили право на користування ним не порушуватиме закону. Як встановлено в ході розгляду справи, домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідачів в будинку позивачки не досягалось, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачами житла не встановлено, відтак, їх слід визнати такими, що втратили право на користування житлом позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved