Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

15 червня 2022 року лікар-психіатр стаціонару Комунального некомерційного підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Івано-Франківської обласної ради Засідкович Валентина Олександрівна звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] , [INFO] , до закладу з надання психіатричної допомоги. Обґрунтовуючи вимоги заяви, заявник вказує, що [PERSON] [INFO] , був госпіталізований 14.06.2022 р. о 11 год. 25 хв. в КНП «ОЗНПД ІФОР» по направленню ІФ СШМД Свердлова-Пінькевич. На приймальному покої оглянутий черговим лікарем-психіатром Саїк В.Б. , та комісією лікарів-психіатрів у складі Томашек Л.М. , Засідкович В.О. , Агапітова О.А. , які після особистого огляду [PERSON] , зробили висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу. Згода громадянина [PERSON] на госпіталізацію відсутня, у зв`язку із його не дієздатністю. Лікар-психіатр та представник закладу в судовому засіданні заяву підтримали, посилаючись на викладені в ній обставини. Також лікар-психіатр вказала, що [PERSON] поступив у лікарню 27 раз, стан погіршився, призначеного лікування не вживає, вживає алкогольні напої. На даний час являється небезпечним для себе та оточуючих. Після лікування стан пацієнта стає стабільним. Просила заяву задовольнити. У судовому засіданні прокурор вимоги заяви підтримала. Законний представник - опікун [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що її колишній чоловік б`є її, дитину, виганяє з хати, палить свічки, ножі поховав, погрожує, відмовляється від приймання ліків, не спить. Просила про примусове лікування [PERSON] . Особа стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що алкоголь не вживає, в нього вкрали документи та зробили його неосудним. Вдома дійсно із колишньою дружиною є конфлікти. На даний час почуває себе задовільно, погоджується, що йому необхідна консультація із його лікуючим психіатром, відмовляється приймати сильнодіючі препарати. Просив відмовити у задоволенні даної заяви. Захисник - адвокат Бортник Л.І. у судовому засіданні поклався на розсуд суду у вирішенні даної заяви. Заслухавши пояснення представників заявника, враховуючи думку прокурора, опікуна, особи, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію, суд виходить з наступного. В статтях 339 та 340 ЦПК України закріплено, що за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Згідно приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтями 12, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] , був госпіталізований 14.06.2022 р. о 11 год. 25 хв. в КНП «ОЗНПД ІФОР» по направленню ІФ СШМД Свердлова-Пінькевич. На приймальному покої оглянутий черговим лікарем-психіатром Саїк В.Б. , та комісією лікарів-психіатрів у складі Томашек Л.М. , Засідкович В.О. , Агапітова О.А. , які після особистого огляду [PERSON] , зробили висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (а.с.2, 9-10). На підставі висновку лікарського комісійного огляду [PERSON] , встановлено діагноз: параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, виражений депресивно- параноїдний синдром з агресивними тенденціями на фіоні емоційно-вольового дефекту (а.с.7-8). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.07.2020 р. [PERSON] [INFO] , в примусовому порядку був госпіталізований в психіатричний заклад (а.с.12). З поданих матеріалів заяви вбачається, що [PERSON] лікується в умовах психіатричного стаціонару вже не вперше, 26-ий раз. Як встановлено у рішенні Івано-Франківського міського суду від 13.07.2020 року [PERSON] визнано недієздатним та встановлено над ним опіку та призначено опікуном [PERSON] . Однак, до матеріалів справи не долучено рішення суду про визнання [PERSON] недієздатним та продовження опіки над ним. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження передбачені вищезазначені підстави для примусової госпіталізації [PERSON] . Зокрема, представником заявника будь-яких належних доказів того, що [PERSON] являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих - суду надано не було. В судовому засіданні [PERSON] стверджував, що він погоджується на лікування, однак відмовляється від сильнодіючих препаратів та просить консультації із його лікуючим лікарем психіатром, а тому необхідності в госпіталізації не має. Протилежного в судовому засіданні встановлено не було. Без встановлення того факту, що особа є безпорадною та неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або факту, що особа є небезпечною для себе та оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку та зважаючи на відсутність будь-яких доказів того, що [PERSON] являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно ч. 1 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра стаціонару Комунального некомерційного підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Івано-Франківської обласної ради Засідкович Валентини Олександрівни про примусову госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги - слід відмовити. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 13, 14, 17 Закону України «Про психіатричну допомогу»,

Outcome: dismissed