Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

[PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] (далі позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] (далі відповідач 1), [PERSON] , адреса: [ADDRESS] (далі відповідач 2) про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину. В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач та відповідач [PERSON] у період з 05 серпня 1993 року по 21 травня 2019 року перебували у шлюбі. За час перебування у шлюбі, позивачем та відповідачем було набуто нерухоме майно, серед якого, зокрема земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка була набута на підставі розпорядження Чорнобаївської райдержадміністрації № 36 від 20 лютого 2008 року. У зв`язку з цим, до спірних правовідносин необхідно застосовувати нормативно-правові акти в редакції, що діяли на момент набуття права власності на земельну ділянку, та відповідно до яких спірна земельна ділянка належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому останні мають право при поділі такого майна отримати рівні його частини. У травні 2021 року [PERSON] звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та поділити її між власниками. Проте, 29 вересня 2021 року у судовому засіданні під час розгляду вищевказаної справи було оголошено клопотання відповідача [PERSON] у якому він повідомив суд і учасників справи про те, що спірна земельна ділянка була ним відчужена на користь третьої особи. Вказане також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. було зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501 на підставі Договору дарування земельної ділянки від 05 липня 2021 року, реєстраційний № 5703, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~здійснюється за\~згодою всіх\~співвласників,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення\~одним із\~подружжя договорів,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~договорів стосовно\~цінного майна,\~згода другого\~з подружжя\~має бути\~подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи норми діючого законодавства, а також те, що позивач не надавала згоди на відчуження нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в даний час спір про поділ майна, ініційований позивачем, не вирішено, позивач звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області та просить: - визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки від 05 липня 2021 року, реєстраційний № 5703, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О.; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 20 травня 2022 року до Чорнобаївського районного суду Черкаської області надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] адвоката Стойка А.Ю., відповідно до якого останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Відзив обгрунтовано тим, що відповідач [PERSON] , перебуваючи у шлюбі із позивачем, на підставі розпорядження Чорнобаївської районної державної адміністрації № 36 від 20 лютого 2008 року отримав в приватну власність земельну ділянку площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501. На підставі зазначеного розпорядження відповідачу [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 953949 від 26 лютого 2008 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010879701046. Вподальшому між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Договір дарування земельної ділянки площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, на підставі якого відповідачем [PERSON] 05 липня 2021 року зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. Отже, відповідач [PERSON] набув право власності на вказану земельну ділянку 26 лютого 2008 року. Відповідно до ст. 61 СК України в редакції, чинній на 26 лютого 2008 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Тому враховуючи вищевикладене у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним Договору дарування земельної ділянки від 05 липня 2021 року, реєстраційний № 5703, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. слід відмовити. Оскільки інша позовна вимога про витребування з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] являється похідною, тому вона теж не підлягає до задоволення. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 червня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Сизька Д.Б. про витребування доказів судом. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 червня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Стойка А.Ю. про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву; поновлено [PERSON] пропущений процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву; прийнято відзив, поданий представником відповідача [PERSON] - адвокатом Стойком А.Ю. Крім цього, вказаною ухвалою закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Сизько Д.Б. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Стойко А.Ю. заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позов. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик, відзиву на позовну заяву не подав, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направив, причини неявки суду невідомі. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 05 серпня 1993 року позивач та відповідач [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 6 на звороті), який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 травня 2019 року було розірвано (а.с. 7). Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 953949 від 26 лютого 2008 року [PERSON] являється власником земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0963 га, яка розташована за адресою: ділянка [ADDRESS] , кадастровий номер 7125184400:06:000:1501. Вказаний державний акт видано на підставі рішення Чорнобаївської райдержадміністрації № 36 від 20 лютого 2008 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010879701046 (а.с. 8). Отже, як було встановлено у судовому засіданні, відповідач [PERSON] набув права власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0963 га, яка розташована за адресою: ділянка [ADDRESS] , кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, 26 лютого 2008 року, шляхом її приватизації. При цьому, в той час, позивач та відповідач-1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 14 травня 2021 року [PERSON] звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та поділити її між власниками (а.с. 9 11). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 червня 2021 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 12). Судом встановлено, що ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 грудня 2021 року було зупинено провадження у справі № 709/565/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 709/1270/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину. 05 липня 2021 року відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого відповідач [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір дарування земельної ділянки посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С.О. (а.с. 134). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна власником земельної ділянки площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501 являється відповідач [PERSON] . Дата державної реєстрації права власності 05 липня 2021 року (а.с. 13). Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 цієї статті Кодексу передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~статті 61 СК України\~в редакції, чинній станом на 26 лютого 2008 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Оспорювати правочин може особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обгрунтовувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, судом встановлено, що право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, виникло 26 лютого 2008 року шляхом її приватизації, а тому така земельна ділянка є його особистою власністю, отже згода другого з подружжя на укладення оспорюваного договору дарування не потрібна, а тому позовна вимога про визнання недійсним Договору дарування земельної ділянки від 05 липня 2021 року, реєстраційний № 5703, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. не підлягає до задоволення. Крім цього, інша позовна вимога про витребування з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянку для ведення садівництва площею 0,0963 га, кадастровий номер 7125184400:06:000:1501, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] являється похідною вимогою, а тому теж не підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява № 4904/04, рішення від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Відповідно до положень ч. ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу було відмовлено, на підставі положень ст. 141 ЦПК України позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат також не підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed