Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

квітні 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із вказаним позовом, в якому просили: -визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 85,60 м2, житловою площею 53,60 м2; -визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 85,60 м2, житловою площею 53,60 м2. Свої вимоги мотивували тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16.11.2001 року, посвідченого держаним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В., квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних долях (по 1/4 частці кожному) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Оригінал даного договору завжди знаходився і на даний час знаходиться у [PERSON] . Однак, [PERSON] не визнає їх права на квартиру, приховує документи, що підтверджують їх право власності, отримати дублікат вони не мають підстав, з огляду на що Першою київською державною нотаріальною конторою їм було відмовлено у видачі останнього, що перешкоджає їм вільно володіти та розпоряджатися належним їм майном. Тому, змушені звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 20.04.2021 року відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 33-34). Ухвалою від 02.02.2022 року підготовче провадження закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 50). Позивачі в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та проханням позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач, котрий в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечують позивачі, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 16.11.2001 року, посвідченого держаним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В. за реєстровим № 14-6845 та зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 21.11.2001 року за реєстровим № 3716, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 14, 15). Встановлено, що постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Межинської Н.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.03.2021 року позивачам відмовлено у видачі дублікату договору купівлі-продажу від 16.11.2001 року, оскільки оригінал документу не втрачений і не зіпсований та знаходиться на руках у співвласника [PERSON] (а.с. 19). Також, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправних дій з боку інших співвласників квартири [ADDRESS] , проте, вході розгляду звернень останньої не було встановлено достатньо ознак, які б вказували на склад кримінального правопорушення і вирішення порушених нею питань відноситься до компетенції суду (а.с. 16-18). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. п. 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістомст.41 Конституції Українита ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та ч. 2 ст.319 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до ст. 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 920/615/16. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02.05.2018 року у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 року у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 року у справі№ 910/8880/18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18. Досліджені судом докази вказують на те, що позивачі є власниками 1/4 частки квартири [ADDRESS] кожна. Вказані частки набуті останніми у встановленому законом порядку і їх право власності підтверджується договором купівлі-продажу від 16.11.2001 року, посвідченого держаним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В. за реєстровим № 14-6845 та зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 21.11.2001 року за реєстровим № 3716. Однак, враховуючи, що відповідач [PERSON] не визнає їх права на квартиру, приховує документи, що підтверджують їх право власності, а також враховуючи наявність достатніх доказів, які свідчать, що спірна квартира належить також і позивачам, суд на підставі ст.392 ЦК України вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 85,60 м2, житловою площею 53,60 м2, та за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 85,60 м2, житловою площею 53,60 м2. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підсаці викладеного,

Outcome: approved