Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду в інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксана Вікторівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новицька Марина Юріївна, про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина, що складається із нерухомого майна та земельних ділянок. Спадкова справа за померлим заведена у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксани Вікторівни. Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги, але дізналась, що їх батько склав заповіт на все майно, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новицькою Мариною Юріївною, 02 січня 2021 року, за реєстровим № 1,2. Спадкоємцем за вказаним заповітом є [PERSON] , яка є рідною донькою батька - [PERSON] . Згідно витягу зі Спадкового реєстру від 13.01.2021 року, який сформовано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В., заповіт посвідчено 02.01.2021 року в Обласній клінічній лікарні ім. Мечникова за адресою: м. Дніпро, пл. Соборна, 14, при свідках. Час реєстрації 12 год. 12 хв. Зазначена ситуація хвилює позивачів тим, що батько був тяжкохворим і стан його здоров`я був тяжким, нестабільним та сам по собі батько страждав хронічним вживанням алкоголю. Часто змушений був лікуватись та потребував медичної допомоги, тому невідомо, яким саме чином важкохворий батько склав заповіт. Важкий стан здоров`я батька підтверджується Формою епікризу, яка видана приватною лікарнею Улус Лів Хоспітал, м. Стамбул, Туреччина. Згідно цієї форми у [PERSON] спостерігалась непритомність та дихальний дистрес. Крім того, причиною смерті [PERSON] були кардіогенний шок та септицемія, яка є формою сепсісу, клінічними ознаками якої є висока температура, остуда, марення, задишка з розвитком дихальної недостатності, прискорений ритм серцевих скорочень. Крім того, заповіт від 02 січня 2021 року [PERSON] не підписано, оскільки його підписав за нього гр. [PERSON] , [INFO] у присутності свідків. З метою укладення угоди щодо спадщини, [PERSON] звернулась до спадкоємців [PERSON] , [PERSON] та просила відмовитись останніх від оформлення спадщини в обмін на житловий будинок в м. Дніпро, шість квартир в м. Ялта та два автомобілі. Позивач вважає, що суд повинен захистити її права та інтереси неповнолітніх дітей та визнати спірний заповіт недійсним, оскільки його склала особа, яка через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій. В порушення ч. 2 ст. 1248 ЦК України оскаржуваний заповіт був заздалегідь підготовлений нотаріусом та роздрукований до приїзду у лікарню, та містить дописи від руки без засвідчення вірності цих дописок. Крім того, ну думку позивача, в заповіті не зазначені причини, з яких [PERSON] не мав змогу підписати документ, що є порушенням вимог щодо форми заповіту. Посилання на наявність хвороби [PERSON] у посвідчувальному написі, без її конкретизації, тягне, на переконання позивача, недійсність заповіту. Також заповіт не містить чіткої підстави, за якої він посвідчений при свідках. Посилаючись на викладене, позивач вважає, що оскаржуваний заповіт порушує спадкові права неповнолітніх дітей, і складений в порушення вимог чинного законодавства, тому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новицькою Мариною Юріївною, 02 січня 2021 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1,2. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає. Вказує, що всі доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Так, при посвідченні заповіту заповідач перебував при ясній пам`яті та повністю усвідомлював значення своїх дій. На момент посвідчення заповіту та перебування у лікарні ім. Мечникова в м. Дніпро 02 січня 2021 року він був у хворобливому стані, проте був у свідомості та розумів наслідки своїх дій. Його стан лише погіршився після транспортування до лікарні в м. Стамбул, Туреччина, проте це мало місце лише 21-22 січня 2022 року. Тобто станом на 02 січня 2021 року [PERSON] міг висловити свою останню волю, і документи, які позивач додає (форма епікризу, що видана приватною лікарнею Улус Лів Хоспітал, м. Стамбул, Туреччина), не можуть бути належним та допустимим доказом стану заповідача на момент посвідчення заповіту. Тому висловлені у позовній заяві міркування позивача, є лише нічим не обґрунтованим припущенням. Крім того, заповіт був посвідчений з дотриманням вимог законодавства, оскільки закон не забороняє нотаріусу підготувати бланк заповіту, а потім на місці заповнити його за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, в тому числі рукописним текстом. Посилання позивача на те, що в тексті заповіт містить дописки, є помилковим, оскільки записи, які зроблені нотаріусом власне і є розпорядженням заповідача на випадок смерті. Оскільки батька необхідно було терміново відправляти на лікування до Туреччини, у сторін не було часу для виготовлення бланку на комп`ютері, тому заповіт складався рукописним текстом великими літерами. Твердження представника позивачів, що нотаріусом не вказано, яка саме була хвороба, що не дозволяла підписати заповіт, є хибним, оскільки нотаріус не був лікуючим лікарем [PERSON] та не є фахівцем у галузі медицини, щоб вказати у заповіті конкретний діагноз, та за законом це також не обов`язковим. Наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину. Таким чином, твердження представника позивачів про порушення законодавства при посвідченні заповіту, є помилковими. З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та витребувано докази. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з Шевченківського відділу РАЦС у м. Дніпрі інформацію про актові записи на дітей [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з Шевченківського відділу РАЦС у м. Дніпрі інформацію про актовий запис про смерть [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись неодноразово. Причини неявки суду не повідомили. Судом здійснено виклик позивача та її представника через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Суд вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що підстав для визнання заповіту недійсним немає, оскільки волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, а доводи позивачів є надуманими та нічим не обґрунтованими. Просив відмовити у задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не з`явились, повідомлені у встановленому порядку. Вислухавши пояснення представник відповідача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено довідкою про смерть № 08228, виданою приватною лікарнею Лів Хоспітал Урус, м. Стамбул, Туреччина, та свідоцтвом про смерть № 05393 від 02.04.2021 року, виданого державною адміністрацією району Бешікташ, м. Стамбул, Туреччина (т. 1, а.с. 27). Свідоцтво про смерть апостильовано у встановленому порядку. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. 02 січня 2021 року [PERSON] заповів усе своє майно (рухоме та нерухоме), а також майнові права, речові права на території України та за її межами, які належатимуть йому на день смерті, у повному обсязі, без будь-яких винятків - гр. [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] . Заповіт було посвідчено 02 січня 2021 року о 10 год. 35 хв. в Обласній клінічній лікарні ім. Мечникова за адресою: м. Дніпро, пл. Соборна, 14, при свідках, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новицькою Мариною Юріївною, за реєстр. № 1, 2 (т. 1, а.с. 75). Позивач вважає, що волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки він тяжко хворів та не міг розпорядитись саме таким чином. Також заповіт, на думку позивача, складений із порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, був заздалегідь підготовлений нотаріусом, містить незастережні дописи, а також в ньому не зазначена причина, з якої заповідач не мав змоги самостійно підписати заповіт. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статтею 203 цього Кодексу. Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані «фактичної недієздатності». При цьому слід врахувати, що в контексті ч. 1 ст. 225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю. Отже, закон не пов`язує наявність хвороби із нездатністю особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Перебування заповідача у хворобливому, навіть тяжкому стані, не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним. Судом досліджено оригінал медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] . Основний діагноз, який він мав - це: кардіосклероз постінфарктний, порушення ритму за типом ФП, персистуюча форма. Ускладнення основного діагнозу: кардіоемболічний с-м. Абдомінально-ішемічний с-м. Гепато-ренальний с-м. Двобічна полісегментарна пневмонія. Двобічний гідроторакс. Поєднаний діагноз: цироз печінки неуточненого генезу. Як вказує позивач у позові, «тяжкий стан батька підтверджується формою епікризу, яка видана приватною лікарнею Улус Лів Хоспітал, м. Стамбул, Туреччина. Згідно цієї форми у [PERSON] спостерігалась непритомність та дихальний дистрес. Крім того, причиною смерті [PERSON] були кардіогенний шок та септицемія, яка є формою сепсісу». Суд зауважує, що вказані документи видані фактично посмертно, тобто оцінка стану здоров`я заповідача мала місце станом на 21-22 січня 2021 року, тобто коли він вже перебував на лікуванні у приватній клініці м. Стамбул, Туреччина. Зазначені документи не можуть бути належним та допустимим доказом вкрай тяжкого стану [PERSON] на момент посвідчення заповіту, оскільки такий посвідчувався раніше, а саме 02 січня 2021 року. При цьому в амбулаторній картці, в додатку - «продовження форми № 027/o» зазначено, що на 02.01.2021 року «стан пацієнта нестабільний, свідомість ясна, орієнтований у місці та просторі. Хворий виписується за вимогою родичів для лікування в іншій лікарні». Таким чином, суд вважає, що наявність хвороби [PERSON] не може свідчити про те, що його емоційний та психічний стан впливав на здатність усвідомлювати свої дії. Водночас позивач вказує, що ця ситуація лише хвилює її та дітей, проте остання не надає належних та допустимих доказів в підтвердження власної позиції. Так, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Отже, сторона, яка посилається на ті, чи інші обставини, повинна навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про фактичні обставини справи. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, позивачами не доведено, що хворобливий стан заповідача міг спотворити його волевиявлення. Суд вважає, що заповідач мав право розпорядитися стосовно свого майна так, як вважав за потрібне. Між тим, спадкове майно [PERSON] заповів не сторонній особі, а доньці. За змістом ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до вимог вказаної статті. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). У статті 1253 ЦК України визначено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Положення закону, які регулюють порядок посвідчення заповіту при свідках (частина друга статті 1253 ЦК України) містять застереження про те, що у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 ЦК України і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Згідно частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку із хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Відповідно до п. 1.11. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. В частині дотриманні процедури посвідчення заповіту та щодо його форми та змісту, суд звертає увагу на таке. Так, суд не може погодитись з доводами позивача про те, що підготовка нотаріусом бланку заповіту та роздрукування його до приїзду в лікарню, може свідчити про порушення процедури посвідчення заповіту. Це звичайна нотаріальна практика. Законодавством не встановлено додаткових вимог для підготовки бланку заповіту, зокрема, Закон України «Про нотаріат» та «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» не містять вимог, що заповіт має бути обов`язково роздрукований на місці виїзду нотаріуса для вчинення нотаріальної дії. В досліджуваному заповіті нотаріусом зроблено прочерки (пусті місця) для внесення даних. Ці відомості вносились рукописним текстом, друкованими літерами, вже на місці. Суд не вбачає порушень в такому порядку підготовки бланку та посвідчення заповіту. Посилання позивача на те, що заповіт містить дописки та інші незастережні виправлення, суд відхиляє, з огляду на нижченаведене. Відповідно до п. 2 Глави 8 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом відповідної посадової особи і печаткою установи, підприємства або організації (у разі наявності) чи особи, яка видала документ. При цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім виправлене чи закреслене. Сама по собі дописка - це спосіб змінення початкового змісту документа шляхом внесення до рукописного тексту нових слів, фраз або окремих письмових знаків. Дописка проводиться щодо літерних або цифрових записів. Позивач не вказує, які саме дописки містяться в заповіті від 02 січня 2021 року. З огляду на форму складення та посвідчення цього заповіту, посвідчувальний напис нотаріуса, який внесено рукописним текстом, не може вважатися «допискою», оскільки для таких записів у бланку заповіту виділені пусті строки. Тобто внесення даних у заповіт, які власне і складають зміст цього заповіту та посвідчувальний напис нотаріуса, в даному випадку не можна розглядати як дописки. Тому такі аргументи позивача є надуманими. Стосовно посилань позивача на те, що в заповіті не зазначені причини, з яких [PERSON] не мав змогу підписати документ, що є порушенням вимог щодо форми заповіту та має наслідком його недійсність, суд виходить з такого. У досліджуваному заповіті міститься допис: «Цей заповіт посвідчено мною, [PERSON] , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровського округу. Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів [PERSON] . У зв`язку з хворобою заповідача [PERSON] цей заповіт складено за його (її) дорученням, у його (її) та моїй, нотаріуса, присутності текст заповіту підписано та посвідчено в Обласній клінічній лікарні ім. Мечникова, адреса: м. Дніпро, площа Соборна, 14.». Згідно з ч. 2 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до положень ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. За змістом ст. 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Суд вважає, що нотаріус у посвідчувальному написі дотримався вимог ст. 207 ЦК України та ст. 45 Закону України «Про нотаріат», оскільки ним зазначено причину, у зв`язку з якою заповідач не зміг самостійно підписати заповіт, а саме «у зв`язку з хворобою заповідача». При цьому законодавство не покладає на нотаріуса обов`язку деталізовано вказувати діагноз заповідача та найменування хвороби, а також оцінювати, чи дійсно за наявності такої хвороби чи фізичної вади заповідач не в змозі підписати заповіт. Позивач помилково вказує, що нотаріус повинен був конкретизувати хворобу, у зв`язку з якою заповідач не може підписати заповіт, оскільки це не є обов`язком нотаріуса та не може свідчити про недійсність заповіту. Нотаріусу при посвідченні заповіту достатньо, що особа, яка є заповідачем, повідомляє, що не має фізичної можливості підписати заповіт внаслідок хвороби. Діагноз [PERSON] є в амбулаторній карті, зокрема, у вхідному епікризі вказано, що пацієнт переведений з підозрою на гостру респіраторну хворобу Covid - 19, спричинену коронавірусом. Дихальна недостатність. В такому стані особі могло бути складно підписати документ, однак нотаріус не є експертом та фахівцем у галузі медицини, тому вказівка на точний діагноз заповідача у заповіті, не може бути підставою для визнання його недійсним. Верховний Суд у Постанові від 06.03.2018 року по справі № 0910/1403/2012-ц звернув увагу на те, що наявність у заповідача хвороби й неможливість у зв`язку з цим підписати заповіт особисто підтверджується підписом свідків. Сама по собі відсутність вказівки у посвідчувальному написі на причину, з якої текст заповіту не міг бути підписаний заповідачем особисто, за встановлених обставин неможливості підпису заповіту особою за станом здоров`я, не свідчить про дефект форми заповіту та його недійсність у зв`язку з цим. Отже, суд вважає, що вимоги законодавства щодо форми та посвідчення заповіту дотримано, а наявність певних неточностей, не може бути підставою для визнання заповіту недійсним. Вимогами ст. ст. 1247, 1251 ЦК України передбачено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. На прохання особи нотаріус може записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (пункти 1.1., 1.4. розділу ІІІ Порядку). Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.3 розділу II зазначеного Порядку, відповідно до якого у разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, нотаріус встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. В судовому засіданні встановлено, що свідки, які були запрошені для вчинення цієї нотаріальної дії, є незацікавленими особами, є працівниками лікарні. Вони не є близькими родичами заповідача, мають повну цивільну дієздатність. Нотаріусом належним чином була встановлена особа свідків, їх дані зафіксовані у заповіті. Свідки підписали заповіт, а отже належним чином зафіксували правомірність складання заповіту та зміст волевиявлення заповідача. Заповіт складено із позначенням дати його складання і точного часу складання, а саме 02 січня 2021 року о 10 год. 35 хв. Заповіт містить всі точні дані заповідача, особи на користь якої складено заповіт, особи, яка підписала заповіт та свідків. Вся інформація викладена читабельно, відсутні підчистки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення. Посвідчувальний напис нотаріуса складено у відповідності до вимог законодавства та засвідчений печаткою. Також нотаріусом була дотримана вимога, передбачена ч. 2 ст. 1248 ЦК України, оскільки заповідачем був прочитаний заповіт вголос у присутності свідків, про що є відповідний запис у самому заповіті. Дефектів форми та змісту заповіту судом не встановлено. З приводу посилань позивача, що особа, яка підписала заповіт за [PERSON] , а саме [PERSON] , є керівником адвокатського об`єднання і начебто надає правову допомогу [PERSON] , суд вказує, що спеціальні вимоги до особи, яка підписує заповіт замість заповідача, відсутні. Така особа повинна мати лише цивільну дієздатність. Єдине обмеження щодо кола осіб, які можуть підписати заповіт за заповідача, полягає в тому, що заповіт не може бути підписаний фізичною особою, на користь якої складений заповіт. В даному випадку не встановлено, що особа, яка підписала заповіт за заповідача, діяла всупереч положенням закону та мала упередженість, оскільки фіксування правомірності такого правочину покладається більше на свідків, і законодавством до них висуваються спеціальні вимоги та обмеження. Підписання заповіту - суто технічна дія, і вона проводиться лише тоді, коли свідки не висловили заперечень стосовно цієї нотаріальної дії. Тож, підписання заповіту за заповідача [PERSON] не може бути підставою для визнання його недійсним. Інші доводи позивача суд оцінив, проте вони не свідчать про недійсність заповіту [PERSON] . Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Судом досліджено оскаржуваний заповіт, зі змісту якого вбачається, що він складений уповноваженою особою, у присутності свідків. Відсутні порушення його форми та змісту. Заповіт складений зі слів заповідача та прочитаний ним уголос, тобто слід дійти висновку, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі. У зв`язку із такими обставинами, суд не вбачає правових підстав для визнання заповіту [PERSON] від 02 січня 2021 року недійсним. В ході розгляду даної справи представником відповідача було долучено копію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року по справі № 210/6713/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Шевченківський відділ РАЦС у м. Дніпрі, про визнання недійсним правочину про визнання батьківства, виключення відомостей про батька з актових записів про народження, визнання права власності в порядку спадкування. Зазначеним рішенням позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним правочин про визнання батьківства, а саме заяву про визнання батьківства щодо [PERSON] , [INFO] подану 10.09.2009 року до Бабушкінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та зареєстровану за вхідним № 146/03-68. Виключено відомості про батьківство [PERSON] з актового запису № 445 від 18.04.2006 року, зареєстрованого Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про народження дитини [PERSON] , [INFO] . Визнано недійсним правочин про визнання батьківства, а саме заяву про визнання батьківства щодо [PERSON] , [INFO] подану 10.09.2009 р. до Бабушкінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та зареєстровану за вхідним № 147/03-68. Виключено відомості про батьківство [PERSON] з актового запису № 231 від 03.03.2004 року, зареєстрованого Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про народження дитини [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 142). Згідно відповіді Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 952/2022-31 від 19.04.2022 року, в актовому записі про народження № 231 від 03 березня 2004 року, складеному Шевченківським відділом державної РАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на [PERSON] , [INFO] та в актовому записі № 445 від 18 квітня 2006 року, складеному Шевченківським відділом державної РАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на [PERSON] , [INFO] відомості про батька виключені на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року по справі № 210/6713/21 (т. 2, а.с. 9). Згідно відповіді приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксани Вікторівни від 25.04.2022 року вих. № 82/01-16 спадкоємцем [PERSON] було надано нотаріусу рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року по справі № 210/6713/21, яким виключено відомості про батьківство [PERSON] з актових записів про народження [PERSON] та [PERSON] . Вказане судове рішення усуває [PERSON] та [PERSON] з кола спадкоємців померлого [PERSON] (т. 2, а.с. 12). Позивач вважає, що суд повинен захистити права та інтереси неповнолітніх дітей, як спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] . Проте з вищевказаного судового рішення та наданих документів убачається, що актові записи про батьківство [PERSON] виключено з актових записів на дітей, тобто [PERSON] та [PERSON] не вважаються дітьми спадкодавця та не мають взагалі права на спадкування. Позивач не повідомила про цю обставину суд та не вказала, що існує таке рішення суду, а отже її дії не може визнати добросовісними. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 2 ст. 4 ЦПК України). Отже, право на судовий захист має особа, проте такий захист повинен бути ефектним та мати практичну спрямованість, а особа повинна звертатись до суду за захистом лише своїх прав, або у встановлених законом випадках - прав та інтересів інших осіб. В даному випадку права та інтереси позивача і неповнолітніх осіб не можуть бути порушені оскаржуваним заповітом, оскільки вони усунуті від спадкування. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц. На переконання суду, позивачами не доведено наявність суб`єктивних прав у спірних відносинах, та не доведено, в чому полягає порушення їх прав та інтересів, та необхідність їх захисту. Відсутність порушеного права та/або інтересу, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, окрім того, що суд встановив відсутність підстав для визнання оскаржуваного заповіту недійсним, в ході розгляду справи також було з`ясовано, що неповнолітні діти фактично усунуті від права спадкування у зв`язку із виключенням з їх актових записів про народження відомостей про батька - [PERSON] , померлого [INFO] . З урахуванням такого, суд приходить до висновку про відсутність порушеного або оспорюваного права позивачів. Підсумовуючи викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, тому у задоволенні позову належить відмовити повністю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати слід віднести на рахунок позивача. Витрати на професійну правничу допомогу також компенсації не підлягають, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову. На підставі ст. ст. 202, 207, 215, 225, 1247, 1248, 1251, 1253 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed