Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулась до суду з позовною заявою про\~визнання припиненим зобов`язання\~посилаючись на те, що між нею та ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір б/н від 23.10.2012, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 2300 грн., отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. 27.07.2018 Іванківським районним судом було ухвалене рішення у справі №и 366/500/18 про стягнення заборгованості, яке ухвалою від 02.10.2019 було скасоване за заявою про перегляд заочного рішення, і 19.05.2020 у задоволенні позову про стягнення заборгованості відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 14.08.2020 рішення Іванківського районного суду від 19.05.2020 скасоване в частині відмови у задоволенні позову, ухвалене нове рішення: з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 3838,41 грн. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 23.10.2012, 273,11 грн. судового збору за розгляд справи місцевим судом та 409,66 за розгляд справи апеляційною інстанцією. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Отримавши постанову Київського апеляційного суду від 14.08.2020 [PERSON] 09.12.2020 сплатила зазначені суми. Однак, 06.05.2021 позивач отримала в АТ КБ «ПриватБанк» виписку по картці, з якої з`ясувала наявність заборгованості, а тому , з метою захисту своїх прав, вона звернулась до суду, та просила визнати зобов`язання, які виникли на підставі зазначеного вище кредитного договору припиненими з 11.12.2020 (день зарахування на банківський рахунок відповідно до виписки), у зв`язку з їх виконанням , проведеним належним чином. Позиції сторін До суду позивач не з`явилась, її представник подала заяву про розгляд справи без її присутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача до суду 21.06.2022 не з`явився, про день, час та місце розгляду повідомлено згідно норм процесуального законодавства. Подав заяву про те, що просить розгляд справи 21.06.2022 проводити без його участі, позовних вимог не визнає та просить врахувати викладену ним позицію у відзиві та попередніх судових засіданнях, а саме: не зважаючи на сплату коштів за рішенням суду банк має право на нарахування відсотків згідно ст. 625 ЦК України, відтак зобов`язання не може бути визнане припиненим. \~ \~ \~ \~Рух справи 14.07.2021 позов надійшов до суду та, згідно з протоколом авторозподілу судової справи між суддями, передано судді Слободян Н.П. Ухвалою від 19.07.2021 у справі відкрите провадження, вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначене на 17.08.2021, яке відкладене на 20.09.2021, на 20.10.2021. 01.09.2021 надійшов відзив на позовну заяву: позовні вимоги не визнаються у повному обсязі. 20.10.2021підготовче судове засідання закрите, розгляд справи призначений на 19.11.2021, судове засідання відкладене на 21.12.2021. 17.12.2021 надійшло клопотання представника позивача, з огляду на аргументи відзиву, про витребування доказів у відповідача: розміру заборгованості та її складових після виконання рішення суду. 20.12.2021 відповідачем надіслано на електронну адресу суду виписка по рахунку позивача. Ухвалою суду від 21.12.2021 задоволене клопотання про витребування доказів. Судове засідання призначене на 03.02.2021, яке за клопотанням представника відповідача, відкладене на 23.02.2022, на 16.03.2022. 01.02.2022 на виконання ухвали суду про витребування доказів відповідачем надано розрахунок заборгованості ( суд звертає увагу, що шрифт у цих документах фактично неможливо причитати без спеціальних засобів, на що неодноразово зверталась увага представника відповідача). 16.03.2022 судове засідання не відбулось у зв`язку із військовою агресією рф на територію України, зупиненням роботи Іванківського районного суду через тимчасову окупацію території, на якій розміщений суд. Після відновлення з 22.04.2022 територіальної юрисдикції Іванківського районного суду згідно з розпорядженням голови ВС від 21.04.2022, розгляд справи призначений на 23.05.2022, відкладено на 21.06.2022. Встановлені судом обставини та застосовані норми права Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що Між [PERSON] та ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір б/н від 23.10.2012, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 2300 грн., отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. 27.07.2018 Іванківським районним судом було ухвалене рішення у справі № 366/500/18 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 23107 грн., в т.ч. тіло кредиту, нараховані відсотки та пеню, яке ухвалою від 02.10.2019 було скасоване за заявою про перегляд заочного рішення, а 19.05.2020 у задоволенні позову про стягнення заборгованості відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 14.08.2020 рішення Іванківського районного суду від 19.05.2020 скасоване в частині відмови у задоволенні позову, ухвалене нове рішення: з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 3838,41 грн. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 23.10.2012, 273,11 грн. судового збору за розгляд справи місцевим судом та 409,66 за розгляд справи апеляційною інстанцією. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Отримавши постанову Київського апеляційного суду від 14.08.2020, [PERSON] 09.12.2020 сплатила зазначені суми, що підтверджується квитанцією № 0.0.1935059667.1 загальною сумою 4521, 18 грн. Однак, 06.05.2021 позивач отримала в АТ КБ «ПриватБанк» виписку по картці, з якої вбачається, що після внесення зазначеної суми на виконання рішення суді за нею рахується заборгованість 27353,62 грн. Під час розгляду справи представник банку\~не заперечував факт повного виконання [PERSON] \~постанови Київського апеляційного суду від 14.08.2020 у справі № 366/500/18, однак вказував на те, що рішення було прийняте через тривалий час після подання позову ( 23.02.2018) і тривалий час не виконувалося боржником, а тому кредитор має право нараховувати відсотки та інфляційні втрати на підставі\~статті 625 ЦК України. Отже, позичальник помилково вважає, що основне зобов`язання за Кредитним договором виконане в повному обсязі та є припиненим. Згідно з частиною першою\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у\~ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. У цій справі позивач просить суд визнати зобов`язання припиненим у зв`язку з тим, що судове рішення нею виконано у повному обсязі, борг за договором кредиту погашено. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У\~статті 526 ЦК України\~визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою\~статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга\~статті 598 ЦК України). Відповідно до\~статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зі змісту статей\~526,\~599 ЦК України\~слідує, що зобов`язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями\~статті 611 цього Кодексу\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема,\~статтею 625 ЦК України\~врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18),\~якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі\~статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Вбачається, що основна вимога кредитора вже захищена судом постановою Київського апеляційного суду від 14.08.2020 у справі № 366/500/18, за яким\~\~з відповідачки стягнуто\~\~суму заборгованості за тілом кредиту, яку вона сплатила 09.12.2020, а отже зобов`язання не можна вважати не виконаним. Згідно із ч.ч. 1.2\~ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення resjudicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Таким чином, з ухваленням остаточного рішення\~Київським апеляційним судом від 24.08.2020 у справі № 366/500/18\~про стягнення заборгованості, зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 10.12.2020 (дата повного виконання рішення суду). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення до 10.12.2020. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 10.12.2020 (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання позичальника перед банком за Кредитним договором припинилося. Наведене вище узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). З матеріалів справи, зокрема відзиву на позов, вбачається, що банк\~\~заперечує\~\~відсутність боргу позивачу перед банком, незважаючи на сплату визначеної судовим рішенням суми. Між тим, як свідчать матеріали справи,\~зокрема відзив та надані відповідачем нечитабельні розрахунки заборгованості, маючи певні претензії до позивача, які ґрунтуються на нормах статті 625 ЦК України, зустрічного позову до [PERSON] не заявив, а надані розрахунки заборгованості за цією статтею визначають не з суми заборгованості за рішенням суду від 14.08.2020, і зі значно більшої суми ( суд не може зазначити її конкретно через мікроспопічність шрифту зазначеного документу), фактично, всупереч вимогам ст. 18 ЦК України, не визнаючи рішення суду, яке набрало законної сили. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки позивач виконала взяті на себе зобов`язання, що свідчить про припинення зобов`язання за кредитним договором. \~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Правовідносини щодо права кредитора на отримання сум, визначених ст. 625 ЦК України, продовжують існувати в силу закону, а не договору, оскільки договірні зобов`язання є припиненими. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору у зв`язку з пред`явленням позовних вимог щодо захисту прав споживачів, судовий збір має бути стягнутий з відповідача на користь держави у розмірі, визначеному законодавством на час пред`явлення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved