Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Томашпільського районного суду Вінницької області з позовною заявою до держави Україна в особі: Відділення поліції №2 Тульчинського РВП Головного управління національної поліції у Вінницькій області, Могилів-Подільської окружної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури. Свій позов мотивувала тим, що 13 червня 2017 року вона звернулась до Шаргородського ВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, яке вчинене за наступних обставин. Позивачка вказує, що в серпні 1991 року вона зустрілась з [PERSON] , який працював вчителем у школі та у виконавчому комітеті Шаргородської міської ради Вінницької області, маючи намір придбати в останнього квартиру [ADDRESS] . Під час зустрічі між ними було досягнуто згоди стосовно вартості квартири, яка становила 2500,00 доларів США. Крім цього, [PERSON] повідомив позивачу про те, що йому необхідно доплатити пайовий внесок по вказаній квартирі в розмірі 2500,00 рублів для отримання документів, які необхідні при укладенні договору купівлі-продажу квартири. [PERSON] , не маючи усієї суми, частину коштів на придбання квартири взяла в борг. 15 серпня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди вищевказаної квартири строком на 5 років з щорічною оплатою 500 карбованців. Позивачка не мала намір укладати договір оренди, однак [PERSON] запевнив [PERSON] в тому, що договір купівлі-продажу буде укладений одразу після повернення його з Ізраїлю, оскільки документи на квартиру не оформлені, на що [PERSON] погодилась з огляду на особисті якості [PERSON] . Крім того, [PERSON] повідомив позивачу, що вказаний договір оренди квартири укладається для гарантії та підтвердження своїх намірів щодо наступного підписання договору купівлі-продажу квартири, адже позивачка сплатила [PERSON] в присутності свідків кошти в повному обсязі, а саме 2500,00 доларів США та 2500,00 рублів. [PERSON] також пообіцяв позивачці написати розписку, однак, надалі вказані дії не вчинив. Протягом усього часу [PERSON] не було вчинено дій щодо укладення договору купівлі-продажу, а тому позивачка запевняє, що він заводів її коштами шляхом обману та зловживання її довірою. Відомості за цією заявою не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань Шаргородським ВП ГУНП у Вінницькій області у зв`язку з чим позивачка оскаржила дії органу досудового розслідування до суду та 11 липня 2017 року ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області зобов`язано структурний підрозділ Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області слідче відділення Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області виконати вимоги ст. 214 КПК України шляхом внесення заяви [PERSON] поданої в інтересах [PERSON] від 13 липня 2017 року до ЄРДР та розпочати досудове розслідування. 14 липня 2017 року відомості внесенні до ЄРДР за № 12017020360000201 та визнано [PERSON] потерпілою особою. Позивачка акцентує увагу на окремих обставинах, які, за її твердженням, відображають протиправну бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування, та полягають у неналежному виконанні покладених на них обов`язків, а саме в не розгляді клопотань сторони потерпілої у визначений КПК України строк та незаконність прийнятих ними рішень. На думку позивача бездіяльність слідчих та протиправність прийнятих ними рішень підтверджується ухвалами слідчих суддів за результатами розгляду поданих позивачкою скарг в порядку ст. 303 КПК України та ухвалами суду про відвід слідчих, які проводили досудове розслідування. Окремо зазначає, що тривале, протягом понад 48 місяців, та неефективне проведення досудового розслідування кримінального провадження №1201702036000201 призвело до переоформлення права власності на спірну квартиру за іншою особою. Крім того, протягом 14 місяців неефективного розслідування кримінального провадження за клопотання сторони захисту було виявлено порушення територіальної підслідності, що також свідчить про неефективність проведення досудового розслідування. Також позивач вказує, що розслідування кримінального провадження ще досі триває, остаточне рішення за результатом проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженні не приймалось, незважаючи на те, що розслідування проводиться чотири роки. Надмірна тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань, зумовлених невизначеністю, необхідністю відвідувань органів досудового розслідування та суду, неможливістю здійснення звичайної щоденної діяльності, підриву репутації, що в свою чергу призвело до погіршення загального стану здоров`я, самопочуття та нормального сну. Через постійні хвилювання систематично спостерігається зміни артеріального тиску, збільшення напруження у сімейних відносинах та щодо оточуючих. Завдану шкоду позивачка оцінює в розмірі 250 000,00 грн. З вказаних підстав позивачка звернулася до суду з цим позовом та просила позов задовольнити та стягнути на її користь моральну шкоду у визначеному нею розмірі (а.с.1-9, том 1). Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 16 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання(а.с.112-113). 09 липня 2021 року до Томашпільського районного суду Вінницької області надійшов відзив на позовну заяву Могилів-Подільської окружної прокуратури в якому просить відмовити в задоволенні позову. Вказує, що вимоги позивачки мотивовані тривалістю та неефективністю досудового розслідування кримінального провадження № 12017020360000201 у якому вона є потерпілою, а підставою для відшкодування моральної шкоди позивачем зазначено протиправну бездіяльність правоохоронних органів незаконність прийнятих ними рішень, які за її переконанням підтверджено ухвалами слідчих суддів про задоволення її скарг в рамках даного кримінального провадження. Однак, на думку Могилів-Подільської окружної прокуратури, сам факт винесення слідчим суддею, апеляційним судом ухвали (постанови) за результатом розгляду скарги в порядку глави 26 КПК України не встановлює законність чи протиправність рішення, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування чи прокуратури, судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачкою ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів та притягнення їх до цивільно-правової відповідальності. Відповідач також зазначає, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілим за злочини, які залишилися не розкритими. Витрати власного часу та зусилля позивача на складання скарг, подання їх та відвідування органів досудового розслідування та суду є реалізацію права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування, а тому вказані обставини не є підставою для стягнення моральної шкоди про заподіяння якої заявляє позивач. Крім того, позивач в подані ним позовні заяві не зазначає, які саме майнові чи немайнові права позивача порушені та якими саме рішеннями, діями чи бездіяльністю Могилів-Подільської окружної прокуратури завдано позивачу моральну шкоду та не зазначає причино-наслідкового зв`язку між дією чи бездіяльністю органу прокурати та завданою шкодою. Також, є незрозумілою позиція позивача щодо розміру завданої шкоди, оскільки не відомо з яких міркувань позивач виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами позивач обґрунтовує її розмір (а.с.120-133). Відповідачем Державною казначейською службою України надано відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову обґрунтовуючи тим, що орган Державної казначейської служи України не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Натомість Державна казначейська служба Україна є самостійною юридичною особою, самостійно несе відповідальність за свої зобов`язання, жодних порушень прав та законних інтересів позивачки не допускала. Крім того, до повноважень Державної казначейської служи України відноситься лише виконання судових рішень, за якими передбачено безспірне списання коштів Державного бюджету. Враховуючи викладені обставини, відповідач вважає, що залучення Державної казначейської служи України до участі у справі як співвідповідача є безпідставним та таким, що суперечить статті 51 ЦПК України. Що стосується відшкодування моральної шкоди, відповідач надає пояснення близькі до пояснень, наведених у відзиві Могилів-Подільської окружної прокуратури від 06 липня 2021 року(а.с. 154-161, том 1). 14 серпня 2021 року позивачка на адресу суду надіслала позовну заяву, аналогічну за змістом первісній, однак, у ній одночасно просила замінити первісного відповідача належним з відділення поліції №2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, Могилів-Подільської окружної прокуратури на Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницьку обласну прокуратуру, а також збільшила розмір позовних вимог - просила стягнути з держави на її користь моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн (а.с. 182-191, том 1). Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року замінено у справі первісних відповідачів ВП №2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, Могилів-Подільську окружну прокуратуру на належних відповідачів Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Вінницьку обласну прокуратуру(а.с. 30-31, том 2). Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року продовжено відповідачеві Вінницькій обласній прокуратурі строк для подачі відзиву на позовну заяву до 26 жовтня 2021 року(а.с.93, том 2). Користуючись своїм правом, відповідач Головне управління Національної поліції у Вінницькій області надало суду відзив на позов в якому представник відповідача просив відмовити в задоволені позову посилаючи на те, що правовою підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України є завдання вказаної шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Однак рішення органу досудового розслідування за результатом розслідування кримінального провадження відносно позивача, не існує, а обставини про які вказує позивач, як на підставу своїх вимог, не підлягають під жодну з підстав визначених ст. 1167 ЦК України, які дають право на відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідач зазначає, що чинне законодавство не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди у разі визнання незаконними в порядку кримінально-процесуального закону дій (чи бездіяльності) та процесуальних рішень слідчих правоохоронного органу. Заявник (потерпілий) в кримінальному провадженні у разі незгоди з діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування або прокуратури вправі їх оскаржити. Іншого способу захисту прав заявника (потерпілого) закон не передбачає. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Ухвали слідчих суддів про задоволення скарг позивача на бездіяльність слідчого та постанов слідчого не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України. На думку відповідача також, недоведеним залишається факт наявності у позивача моральної шкоди, адже матеріали справи не містить жодного доказу на підтвердження обставин зазначених в позовні заяві, а саме погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та відносин у сім`ї та з оточуючими. Отже душевні страждання мають бути доведеними в суді належними засобами доказуваннями і доказування цих обставин покладається на особу, яка про це зазначає (а.с. 99-105, том 2). Відповідачем Вінницькою обласною прокуратурою надано суду відзив на позов в якому представник відповідача просив також відмовити в задоволені позову посилаючи на те, що між позивачкою та [PERSON] протягом тривалих років існували цивільно-правові спори з приводу спірної квартири, які були вирішені у суді цивільної юрисдикції. За результати розгляду даних справ, судами різних інстанцій встановлено, що 15 серпня 1991 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір найму квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності. Доводи [PERSON] про укладення під виглядом договору найму квартири насправді договору купівлі-продажу не знайшло свого підтвердження у неодноразових судових процесах та судами відхилені як необґрунтовані. Крім того, судами неодноразово встановлено, що позивачка не набула права власності на спірну квартиру, у визнанні такого права їй відмовлено. Всі інші наведені Вінницькою обласною прокуратурою аргументи є аналогічними наведеним Могилів-Подільською окружною прокуратурою у відзиві на позовну заяву (а.с.110-134, том 2). Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2021 року передано цивільну справу за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області(а.с. 146, том 2). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2021 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.155, том 2). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 195, том 2). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Гришко В.М. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві із збільшенням позовних вимог. Представник Вінницької обласної прокуратури Колівошко С. М. заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просила відмовити в задоволенні позову. Представник Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Господарець А. А. заперечувала щодо задоволення позовних вимог, додаткових пояснень не надала. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в порядку, визначеному чинним законодавством, заяв та клопотань не подавав. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом установлено, що Шаргородським відділенням поліції Жмеринського відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області розпочато досудове розслідування на підставі ухвали Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 липня 2017 року за фактом вчинення 15 серпня 1991 року шахрайського заволодіння коштами [PERSON] у сумі 2500,00 доларів США та 2500,00 рублів СРСР шляхом обману під приводом продажу їй квартири. Дані відомості буди внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 липня 2017 року за № 12017020360000201 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12017020360000201 та ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 липня 2017 року (а.с. 10, 15-16, том 1). Із змісту заяви [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 13 липня 2017 року слідує, що в серпні 1991 року [PERSON] зустрілась з [PERSON] , маючи намір придбати у останнього квартиру [ADDRESS] . Під час зустрічі між ними було досягнуто згоди стосовно вартості квартири, яка становила 2500,00 доларів США. Крім цього, [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що йому необхідно доплатити пайовий внесок по вказаній квартирі в розмірі 2500,00 рублів для отримання документів, які необхідні при укладенні договору купівлі-продажу квартири. [PERSON] , не маючи усієї суми, частину коштів на придбання квартири взяла в борг. 15 серпня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди вищевказаної квартири строком на п`ять років з щорічною оплатою 500,00 карбованців. Позивач не мала намір укладати договір оренди, однак [PERSON] запевнив [PERSON] в тому, що договір купівлі-продажу буде укладений одразу після повернення його з Ізраїлю, оскільки документи на квартиру не оформлені, на що [PERSON] погодилась. Після чого [PERSON] передала [PERSON] 2500,00 доларів США та 2500,00 рублів, однак, надалі останнім не було вчинено дії щодо укладення договору купівлі-продажу із позивачем (а.с.11-12, том 1). 28 липня 2017 року [PERSON] визнано потерпілою в даному кримінальному провадженні. 11 вересня 2017 року постановою слідчого СВ Шаргородського відділення поліції Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітана поліції Чайковського В.О. кримінальне провадження №12017020360000201 від 14 липня 2017 року внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину (а.с.29-30, том 1). 23 жовтня 2017 року ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області скасовано вищевказану постанову слідчого та повернуто матеріали до СВ Шаргородського відділення поліції Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області для проведення досудового розслідування (а.с.31-35). Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року задоволено заяву представника потерпілої [PERSON] [PERSON] про відвід слідчого Шаргородського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Чайковського В.О. у кримінальному провадженні №12017020360000201 від 14 липня 2017 року внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с.38, том 1). Проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №12017020360000201 доручено слідчому СВ Шаргородського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції Басістому Р.В. 08 червня 2018 року ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області відведено слідчого СВ Шаргородського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Басістого Р.В. від проведення досудового розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 липня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України(а.с.54-57, том1). Проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №12017020360000201 доручено слідчому СВ Шаргородського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Куцолапському В. О. Постановою прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Цибровського Ю. С. від 01 серпня 2018 року визначено місце проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017020360000201 від 14 липня 2017 року територію смт. Томашпіль Вінницької області та доручено проведення подальшого досудового розслідування Томашпільському відділенні поліції Могилів-Подільського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області (а.с.68-69, том 1). Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області Дацюка С.М. про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017020360000201 від 14 липня 2017 року на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 89-91, том 1). З липня 2020 року кримінальне провадження розслідується підрозділом дізнання Томашпільського відділення Могилів-Подільського відділу поліції, а з квітня 2021 року дізнавачем сектору дізнання відділення поліції №2 Тульчинського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. Процесуальне керівництво забезпечується Томашпільським відділом Тульчинської окружної прокуратури. З матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування [PERSON] неодноразово зверталась до слідчого, який проводив досудове розслідування із клопотаннями, де просила провести слідчі дії, однак, деякі клопотання залишались поза увагою слідчого та не були розглянуті у визначений КПК України строк, а в задоволенні інших клопотань було відмовлено або задоволено частково. Вказані обставини стали підставою звернення [PERSON] до суду із скаргами в порядку ст. 303 КПК України, які за результатом розгляду були задоволенні. В підтвердження вказаних обставини позивачкою долучено до матеріалів позовної заяви поданні до органу досудового розслідування клопотання про проведення слідчих дій та ухвали суду за результатом розгляду поданих нею скарг. Станом на час розгляду даної цивільної справи досудове розслідування за даним вказаним кримінальним провадженням триває. Постанови про закриття провадження неодноразово скасовувалися. Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами у справі між позивачкою та [PERSON] протягом тривалих років існували цивільно-правові спори з приводу спірної квартири, які були вирішенні в судовому порядку. Як установлено судом та слідує з даних ЄДРСР (який відкритий для загального доступу) рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року в справі № 152/1222/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року, визнане незаконним та скасоване рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року, в частині оформлення за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року на квартиру [ADDRESS] , видане виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Вінницької області на ім`я [PERSON] . Скасовано рішення від 23 лютого 2011 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним. Ухвалюючи рішення в цій справі судом установлено, що 15 серпня 1991 року державним нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори [PERSON] був посвідчений договір найму укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка у договорі помилково зазначена як « [PERSON] ». Згідно з укладеним між ними договором найму, [PERSON] здав [PERSON] у найм житлове приміщення площею 76 м кв. на першому поверсі кооперативного будинку [ADDRESS] , належне [PERSON] на праві особистої власності, у зв`язку з тим, що він повністю його викупив за адресою: [ADDRESS] . Договором також передбачалося, що плата за використання житлового приміщення встановлюється у розмірі п`ятсот карбованців на рік, квартира здається у найм для проживання строком на п`ять років з 1 вересня 1991 року по 1 вересня 1996 року. Договір сторони підписали у присутності нотаріуса, яка встановила їх особи та перевірила їх дієздатність. Суд не виключив тієї обставини, що кошти, які, як стверджує [PERSON] , вона передала [PERSON] , сплачені за найм квартири. Судом також установлено, що 11 лютого 2011 року [PERSON] звернулася до Шаргородського міського голови з заявою про видачу свідоцтва про право власності на цю квартиру. Пунктом 3 рішення № 33 від 16 лютого 2011 року Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області ухвалив оформити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та видати свідоцтво про право власності, яке було видане 21 лютого 2011 року. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2016 року залишено без змін рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року. В зазначені ухвалі суд касаційної інстанції вказав, що, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, визначених ст. 57-64 ЦПК України, на підтвердження того, що у 1991 році у неї була домовленість із [PERSON] щодо продажу спірної квартири, оскільки між сторонами існувала домовленість лише про житловий найм квартири, що підтверджується укладеним ними договором найму, посвідченим державним нотаріусом за реєстровим № 1065. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 травня 2018 року в справі №152/34/17 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області, про виселення. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року в цій справі скасовано вищевказане рішення суду першої інстанції та ухвалено нове судове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області, про виселення - задоволено, виселено [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . У зазначеній постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідачі займають спірну квартиру на підставі договору найму строк якого закінчився, не маючи будь-яких прав на неї, чим порушують права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном та відмовляються виселитись із спірного житла у добровільному порядку, порушене право позивача підлягає захисту, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом виселення відповідачів із спірного житла без надання іншого житлового приміщення. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 березня 2018 року в справі №152/1133/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на спірну квартиру. Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року та зазначено про згоду колегії суддів з висновками судів про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вона достовірно знала, що спірна квартира належить [PERSON] , вона не придбала цю квартиру у встановленому законом порядку і з січня 2017 року триває судовий спір про її виселення з цієї квартири, а сама по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на неї за правилами статті 344 ЦК України. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 квітня 2019 року в справі № 152/1398/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання удаваним договір від 15 серпня 1991 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , договором купівлі-продажу спірної квартири, а також про визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру. Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2019 року скасоване вищевказане рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності. Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року залишено без змін постанову Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2019 року. В постанові зазначено, що суд апеляційної інстанції оцінив подані учасниками справи докази у взаємному зв`язку та дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем укладення договору купівлі-продажу квартири, прихованого за договором найму. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17(провадження № 12-199гс18). Як слідує з матеріалів справи жодного з вище вказаних рішень відносно позивачки не приймалось, на даний час лише проводиться досудове розслідування в якому [PERSON] перебуває в статусі потерпілої особи, а тому відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. В пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» зазначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Водночас, згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що досудове розслідування кримінального провадження № 1201702036000201, в якому вона є потерпілою особою, проводиться з 2017 року та ще досі триває. Позивачка вважає, що тривала бездіяльність слідчих, прокурорів та вчинення ними неправомірних дій, яка виражається у не притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності призвела до оформлення права власності на спірну квартиру за іншою особою та втрату можливості стягнення коштів з [PERSON] . Сам факт неправомірних дій та бездіяльності органу досудового розслідування, за твердженням позивачки, підтверджується ухвалами слідчих суддів за результатом розгляду поданих позивачем скарг в порядку ст. 303 КПК України, що відповідно свідчить про неефективність проведення досудового розслідування кримінального провадження №12017020360000201 та надмірне затягування строку його проведення. На думку позивачки наведені обставини спричинили її моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатись до правоохоронних та судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законом, що підтверджується встановленим ухвалами суду фактом незаконної бездіяльності. Вищенаведені твердження позивача, суд оцінює критично з огляду на наступне. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України). Згідно з частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до норм діючого кримінально-процесуального законодавства, процесуальний керівник і слідчий під час досудового слідства здійснюють свої процесуальні права і виконують покладені на них обов`язки у відповідності до вимог закону. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Положеннями Глави 26, зокрема статтею 303 КПК України визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі №638/3758/20. Прийняття процесуальних рішень органом досудового розслідування у кримінальних провадженнях та оскарження їх позивачкою до суду у порядку статей 303-307 КПК України не може свідчити про спричинення позивачу моральної шкоди, як це передбачено Законом, відтак, реалізація свого права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні не є однозначною підставою для відшкодування моральної шкоди. Водночас суд зауважує, що проведення слідчих процесуальних дій в рамках кримінального провадження, реалізація дій заявника на оскарження процесуальних дій слідчого, не свідчить про незаконність дій слідчого та прокуратури відносно нього. Слід звернути увагу, що [PERSON] неодноразово під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 1201702036000020 зверталася з певними заявами та клопотання та оскаржувала дії органу досудового розслідування, про що постановлені відповідні рішення. Однак, сам факт постановлення ухвал слідчим суддею за результатами розгляду скарг позивача не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що діями чи бездіяльністю посадових осіб правоохоронних органів позивачу заподіяно моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності, як і скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора), зокрема про закриття кримінального провадження, не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, та не свідчить про протиправність дій або бездіяльність органу досудового розслідування. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 201/3997/18, постанові від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19. Як уже зазначалося, оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом, зокрема, в постановах від 26 травня 2021 року у справ № 161/3922/20, від 19 травня 2021 року у справі № 686/27967/19. Отже, [PERSON] , звертаючись до слідчих суддів зі скаргам в межах вказаного кримінального провадження, реалізовувала свої права прямо передбачені нормами КПК України, а тому скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, зобов`язання слідчого вчинити певні дії або задоволення заяви про відвід слідчого не свідчить про наявність вини та завдання моральної шкоди позивачу й не має наслідків цивільно-правового характеру. Що стосується тривалості та неефективності досудового розслідування, як підставу заподіяння позивачці моральної шкоди, то суд зазначає, що до завершення досудового розслідування передчасним є твердження про його неефективність. При цьому, що його ефективність полягає у виконанні завданнями кримінального провадження, якими є не тільки притягнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, до відповідальності, а й забезпечення, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу. Щодо «надзвичайної», на думку позивача, тривалості досудового розслідування, то таке зумовлене, зокрема процесуальною позицію потерпілої в кримінальному провадженні (позивача в справі) та не свідчить про процесуальну бездіяльність правоохоронного органу. Орган досудового розслідування послідовно висловлює свою позицію щодо наявності або відсутності подій та складу кримінального правопорушення, приймаючи рішення відповідно до ст.284 КПК України, тобто діє в передбачений спосіб, реалізуючи свої повноваження. Незгода особи чи судової інстанції з прийнятими рішеннями не утворює в діях органах досудового розслідування бездіяльності, зважаючи на прийняття ним рішень. Водночас слід також зауважити, що до відкриття кримінального провадження спори за участі позивачки щодо спірної квартири вирішувалися в цивільно-правовому порядку, за наслідками розгляду яких наявні судові рішення, які набрали законної сили, не на користь [PERSON] , зокрема, щодо визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування в частині оформлення за останньою права власності на спірну квартиру та визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на цю ж квартиру. Оцінку виниклим між сторонам правовідносин, в тому числі платному договору найму, надано судом. Наразі позивачка виселена з квартири та намагається довести свої права в кримінальному порядку та отримати єдиний прийнятний для неї результат в ході досудового розслідування - направлення до суду обвинувального висновку. З огляду на вказане, враховуючи характер спору та обставини його виникнення, суд не знаходить підстав вважати обставини тривалості досудового розслідування наслідком бездіяльності і як наслідок підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому слід зважати на проведення протягом усього часу досудового розслідування слідчих дій та прийняття відповідних рішень. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди. При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Доводи позивачки, що неодноразове звернення із скаргами та тривалість досудового розслідування призвело до завдання їй моральної шкоди ґрунтуються на припущеннях, зважаючи на недоведеність у ході розгляду справи усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 80 ЦПК України є процесуальним обов`язком. Позивачем не доведено як протиправності дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, прийняття незаконних рішень чи вчинення посадовими особами процесуальних дій, які б обмежували права [PERSON] , так і наявності шкоди та причинного зв`язку між ними. Суд не виключає обставини переживання позивача з приводу наявності спорів щодо квартири, однак її посилання на погіршення загального стану здоров`я самопочуття, постійне хвилювання, напруження відносин у сім`ї, з близькими та оточуючими, зміна укладеного способу життя, неможливість здійснювати щоденну діяльність, підрив репутації, що завдає сильні, тривалі душевні страждання позивачці та членам її сім`ї через бездіяльність органів дізнання, досудового слідства та прокуратури щодо ефективного розслідування кримінального провадження не підтвердженні жодними належними допустимими доказами, тобто відсутні докази як наведених погіршень, змін та страждань, так і причинного зв`язку. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження складу цивільного правопорушення. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed