Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 905087,06 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 березня 2019 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, у відповідності до якого позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 269690,09 грн. Відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув, відсотків за користування коштами не сплачував, та таким чином прострочив виконання зобов`язання. Просить стягнути спірні кошти. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання судових витрат. Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. 06 грудня 2021 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали. 13 грудня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 24 лютого 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження Стороною позивача подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю та просять такі задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 18 березня 2019 року сторони уклали договір позики, предметом якого були грошові кошти у розмірі 269690,09 грн, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 9940,00 дол. США. Зазначені кошти відповідач зобов`язався повернути до 18 березня 2020 року (пункт 2.3 договору). У матеріалах справи міститься також копія розписки, згідно якої [PERSON] «…отримав від [PERSON] 269690,09 грн та зобов`язується їх повернути до 18 березня 2020 року за договором позики від 18 березня 2019 року». Дані обставини встановлені з поданих копій договору позики та розписки від 18 березня 2019 року. У зв`язку із невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики, між сторонами виникли спірні договірні правовідносини, які регулюються нормами ст. ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. п. 4.1, 4.1.3.2 договору у разі невиконання зобов`язання позичальник зобов`язаний у випадку повернення суми позики після 25 березня 2019 2020 року - у сумі, що еквівалента 1000,00 дол. США за кожен календарний місяць прострочення платежу, за розрахунком, визначеним цим договором. Згідно з розрахунку наданого позивачем та перевіреного судом вбачається, що загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 18 березня 2019 року становить у розмірі: 271053,86 грн - основна сума боргу; 14850,86 - 3% річних; 36392,66 грн - інфляційних втрат за період з 19 квітня 2019 року по 19 березня 2020 року, 545380,00 грн - неустойки за кожен календарний місяць прострочення платежу. Цей розрахунок заборгованості приймається судом до уваги, оскільки доказів неправильного його нарахування відповідачем не подано. Щодо частини позовної вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до п. п. 1.4 договору позики від 18 березня 2019 року сторони погодили, що проценти на суму позики за цим договором не нараховуються та не сплачуються. Згідно з розрахунку наведено позивачем у позовній заяві розмір відсотків за користування грошовими коштами за період з 19 березня 2019 року по 19 березня 2020 року становить у сумі 37409,68 грн. Таким чином, відсутні підстави для застосування ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин, адже сторонами у договорі від 18 березня 2019 року погоджено умови про не сплату процентів за користування грошовими коштами, а відтак і відсутній розмір процентів, а тому немає підстав визначати такий на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання про те, що оскільки між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які не виконані стороною відповідача, а тому у відповідності до умов договору та норм Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що заявлені у справі вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 271053,86 грн - основну суму боргу; 14850,86 - 3% річних; 36392,66 грн - інфляційні втрати, 545380,00 грн - неустойку за кожен календарний місяць прострочення платежу, а в частині вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами у сумі 37409,68 грн - відмовити. Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 9050,87 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 8677,07 грн. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. 19 листопада 2021 року між позивачем та адвокатом Грабовським О. О. укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до умов договору сторони погодили, що гонорар адвоката складає у розмірі 30000, 00 грн за підготовку позовної заяви та представництво клієнта у суді першої інстанції. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Попри те, суду не надано детального опису робіт, які виконані представником у цій справі при наданні правничої допомоги позивачу; не подано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Разом із тим, понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу не підтверджено жодними доказами у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання про те, що у стягненні витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.

Outcome: partial