Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 01.09.2011р. між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції Львівської області, про що зроблено актовий запис №48. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачкою [PERSON] у них не склалося, близько шести місяців фактично проживають окремо та не підтримують жодних відносин, кожен з них живе своїм особистим життям, спільне господарство ними не ведеться. Вказує, що їх малолітній син [PERSON] , [INFO] , більш прихильний до нього та проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] , проте згоди щодо визначення місця проживання дитини і передачі такої на його (позивача) виховання з відповідачкою [PERSON] не досягнуто. Вважає, що подальше проживання сина [PERSON] саме разом з ним, позивачем, сприятиме в повній мірі інтересам дитини та її розвитку, оскільки він працевлаштований, має можливість забезпечити сину належні умови проживання та займатися його вихованням. Крім того, стверджує, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування сина з відповідачкою [PERSON] . З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , залишивши дитину для подальшого проживання, виховання і утримання разом з ним (позивачем) за адресою: [ADDRESS] . ІІ. Позиція учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Пояснив, що шлюб між ним та відповідачкою [PERSON] розірвано, їхня дочка [PERSON] проживає разом з колишньою дружиною [PERSON] (відповідачкою), а син [PERSON] тривалий період часу проживає саме разом з ним (позивачем). Ствердив, що син надалі хоче жити разом з ним (позивачем), у нього хороші матеріальні умови проживання, спільно з ними ще проживає його (позивача) матір [PERSON] , яка допомагає у піклуванні про дитину. Вказав, що не чинитиме жодних перешкод у спілкуванні відповідачки із сином. Понесені судові витрати просить залишити за ним. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні поклала вирішення даного позову на розсуд суду. Підтвердила ті обставини, що їхня дочка [PERSON] проживає разом з нею, а син [PERSON] виявив бажання проживати саме з батьком (позивачем [PERSON] ), позивач є фізично здоровим та має задовільний стан здоров`я, такий не вживає алкогольних напоїв та наркотичних засобів, має стабільний заробіток, проживає у батьківському будинку за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] та сином [PERSON] , де створені належні умови для проживання. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області Чура Р.М. в судовому засіданні вказала, що підтримує висновок органу опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, затверджений рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради від 17.06.2022р. №4. Вважає, що визначення місця проживання дитини з одним із батьків не відбивається на батьківських правах іншого із батьків. Вирішення даного спору між сторонами поклала на розсуд суду. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 25.05.2022р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини; залучено орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; ухвалено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 20.06.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що сторони з 01 вересня 2011 року перебували у шлюбі, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції Львівської області, про що зроблено актовий запис №48. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 04.07.2022р. шлюб між сторонами розірвано. Відповідачка [PERSON] разом з дочкою [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . На даний час малолітній син сторін - [PERSON] , [INFO] , - проживає разом з батьком - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою спільно з позивачем [PERSON] та малолітнім [PERSON] проживає матір позивача - [PERSON] . За місцем свого проживання [PERSON] створив сину всі належні умови для повноцінного розвитку та виховання, дитина відчуває постійну турботу та любов, має звикле для неї оточення. Проживання у звичній для себе обстановці створює відчуття захищеності та сприяє стабільності психічного та емоційного стану дитини. Позивач [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, має регулярний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я. Судом не встановлено обставин, які би перешкоджали проживанню дитини з батьком [PERSON] , а саме зловживання ним спиртними напоями або наркотичними засобами та інших фактів аморальної поведінки, яка може зашкодити розвитку дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради від 17.06.2022р. №4, не встановлено перешкод для спільного проживання дитини з батьком, визначено за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . Також зазначеним висновком встановлено що житлові умови позивача дозволяють проживання за даною адресою малолітній дитині, за місцем проживання позивача збережено належний санітарно-гігієнічний стан житла. Позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, такий виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання та утримання дитини, створює для нього належні умови проживання, піклується про його стан здоров`я, забезпечує духовний та розумовий розвиток дитини, має доброзичливі відносини з сином [PERSON] , вони мають спільні інтереси та проводять разом багато часу. V. Застосовані судом норми права. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду. Вирішуючи даний спір, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема беручи до уваги матеріальний, житловий стан сторін, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , такий є працездатним, має стабільний регулярний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись сином, має можливість та бажання займатись його вихованням, про що свідчить даний позов до суду, сторони в судовому засіданні підтвердили особисту прихильність та бажання дитини проживати саме разом з батьком, обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою та передачі її на виховання та утримання батьку не встановлено, суд з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - сина [PERSON] , залишивши його для подальшого проживання, виховання та утримання разом з батьком - позивачем [PERSON] . Визначення на теперішній час місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку у звичному для нього середовищі. Аналогічний підхід до вирішення спору між батьками про місце проживання дитини запроваджено і Верховним Судом при розгляді справи №756/13187/17 (постанова від 30 березня 2021 року). Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Таким чином, визначаючи місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком, позивачем по справі, суд не позбавляє матері, відповідачки по справі, права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь у її вихованні. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо понесених позивачем судових витрат, то такі з урахуванням думки сторони позивача слід залишити за [PERSON] .

Outcome: approved