Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва, виданого 30 квітня 2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною, зареєстрованого за № 1078. В спірній квартирі зареєстровані відповідачі по справі. Позивач вважає, що у зв`язку з припиненням права власності на квартиру втрачається право користування житловим приміщенням у колишнього власника житла та членів його сім`ї. У зв`язку з чим просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . 11 січня 2021 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. 27 квітня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишено без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 09 вересня 2021 року ухвалою суду витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02160, Харківське шосе, 4-а, м. Київ) оригінал висновку про доцільність визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва, виданого 30 квітня 2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною, зареєстрованого за № 1078 (а.с. 12, 13, 14). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі по справі (а.с. 8). Позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що у зв`язку з припиненням права власності на квартиру втрачається право користування житловим приміщенням у колишнього власника житла та членів його сім`ї. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач [PERSON] скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнала повністю, оскільки предмет іпотеки використовувався як житло. Крім того, згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником є недійсними. Щодо посилання позивача на наявність у її доньки та онуків квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ця квартира потребує ремонту та є непридатною для проживання малолітніх дітей, в ній не створено належних умов для забезпечення нормального розвитку дітей, з огляду на що проживання в ній є неможливим. На підтвердження позовних вимог відповідач надала суду копію договору іпотеки від 08 листопада 2007 року (а.с. 84-87), інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 травня 2018 року (а.с. 88-92), копію декларації [PERSON] (а.с. 93-94), ухвалу Верховного суду від 06 липня 2021 року по справі № 755/12052/19 (а.с. 95-107, 108), ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року по справі № 369/12902/19 (а.с. 109-110), витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження № 12021100040000517 за заявою [PERSON] (а.с. 114), витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження № 12020100040003338 (а.с. 112), інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 вересня 2021 року (а.с. 127-129, 130-132), договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25 лютого 2010 року (а.с. 133-134). Відповідач [PERSON] яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнала повністю, оскільки відповідачі постійно проживають у спірній квартирі. Крім того, згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником є недійсними. Крім того, державний виконавець, передаючи на реалізацію квартиру, право користування якою мають діти, мав додати до заявки на реалізацію арештованого майна копію дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. На підтвердження відзиву відповідач надала суду лист Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до якого державний виконавець Лагонько В.Ф. до служби не зверталася (а.с. 160). Позивач скористався своїм правом подачі відповіді на відзив відповідача [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої зазначив, що у спірній квартирі хоч і зареєстровані відповідачі, однак проживають лише [PERSON] та [PERSON] . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У силу частини першої статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї. Отже, судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника спірної квартири - [PERSON] , а їх право користування квартирою було похідним від прав колишнього власника будинку - [PERSON] , яка передала спірну квартиру в іпотеку та яка була реалізована на електронних торгах. Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 листопада 2021 року № 103/9727/41/3 орган опіки та піклування вважає за не доцільне визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] (а.с. 183-184). Частина 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України передбачає можливість суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що згідно договору іпотеки від 08 листопада 2007 року на момент укладання цього договору малолітніх та неповнолітніх дітей, що незареєстровані в житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки та мають право користуватися предметом іпотеки немає. Тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, який вважав за не доцільне визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . За встановлених обставин суд приходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням повністю: визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 840,80 грн. відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру у розмірі по 280,27 грн. (840,80 грн. :3), оскільки відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є неповнолітніми особами та відсутні будь-які відомості про наявність у них грошових коштів.

Outcome: approved