Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 32 405,12 грн. та витрат по сплаті судового збору. Позов обґрунтований тим, що позивач - концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідачі, в свою чергу, споживають вказані послуги за адресою: [ADDRESS] . Система опалення помешкання відповідачів є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони. Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачам в межах опалювального сезону, а послуга з централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) постійно, проте відповідачем не виконувався обов`язок по оплаті за надані комунальні послуги. Відповідач - [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог та просила суд застосувати строки позовної давності. Крім того, вказала на те, що з 2002 року проживає за іншою адресою: [ADDRESS] , відтак фактично не користується послугами позивача. Інші відповідачі будь-яких заяв по суті спору суду не надали. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою суду від 23.02.2022 року скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2015 року у справі №334/1346/15-ц, справу призначено до розгляду в спрощеному порядку. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, його представник надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача подав до суду клопотання про відкладення судового засідання у справі до скасування воєнного стану в Україні. Суд, розглянувши вказане клопотання представника позивача, відмовляє в його задоволенні виходячи з такого. 24.02.2022 року на території України запроваджено воєнний стан у зв`язку із агресією зі сторони Російської Федерації. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється (ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). Відповідно, суди, де це можливо, мають працювати у штатному режимі. Відтак, розгляд цієї справи має бути здійснено судом у розумні строки. Крім того, чинне цивільне процесуальне законодавство містить відповідні приписи щодо можливості забезпечення участі представників сторін у судовому засіданні дистанційно, зокрема, через відеоконференцію. Натомість представник позивача не подав до суду відповідної заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, більш того, він також і не скористався своїм правом на подання заяв по суті спору (відповіді на відзив тощо). Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Ураховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника позивача про відкладення судового засідання у справі, на по суті, невизначений час. Інші відповідачі у судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач є виконавцем послуг з виробництва та постачання теплової енергії для централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) у житловий будинок у якому розташована квартира, у якій зареєстрований відповідач. Відповідачі є користувачами квартири за адресою: [ADDRESS] . На ім`я одного з відповідачів - [PERSON] станом на 05.07.2013 року зареєстровані два особистих рахунки за адресою: [ADDRESS] - особовий рахунок № [NUMBER] та на [ADDRESS] - особовий рахунок № [NUMBER] . В період з березня 2011 року по березень 2015 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у приміщення [ADDRESS] (о/р № [NUMBER] ) на суму 8 143,52 грн. та за період з травня 2010 року по березень 2015 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у приміщення [ADDRESS] (о/р № [NUMBER] ) на суму 28 955,59 грн. Станом на 01.04.2015 року частково відповідачі здійснювали оплату за надані послуги в сумі 2 233,48 грн. - за особовим рахунком № [NUMBER] та в сумі 2 460,51 грн. - за особовим рахунком № [NUMBER] . Загальна сума заборгованості за особовим рахунком № [NUMBER] ([ADDRESS]) склала 5 910,04 грн., за с особовим рахунком № [NUMBER] ([ADDRESS]) заборгованість склала 26 495,08 грн., загальна заборгованість становить 32 405,12 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У частині першій статті 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно зі звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630, плата за надані послуги вноситься щомісячно. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. З висловленої Верховним Судом України правової позиції (постанова від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13), споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. При цьому суд зазначає, що наданий відповідачем - [PERSON] акт від 27.12.2013 року не є доказом відсутності її фактичного проживання за адресою [ADDRESS] , адже в його основу покладено слова свідків незафіксованих у письмовому вигляді. Крім того, порядок здійснення реєстрації місця проживання в Україні визначено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Статтею 6 названого Закону встановлено, що громадянин України зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Доказів здійснення відповідачем таких дій суду не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідач, скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України, подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Натомість позивач, знаючи про своє порушене право, звернувся до суду із позовом лише 20.02.2015 року. З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову в частині вимог за період з травня 2010 року по січень 2012 року, адже обов`язок відповідача сплатити за послуги надані у січні 2012 року виник 20-го лютого, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до приписів статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Частиною третьою статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд, не оцінуючи якість послуг адвоката відповідача та умови оплати його послуг, погоджені сторонами, зауважує про те, що спір виник через дії відповідача, а саме тривале ухилення від виконання свого обов`язку щодо сплати боргу та невиконання рішення суду про його примусове стягнення. Враховуючи, що спір виник виключно через дії відповідача, суд дійшов висновку про те, що задоволення заяви відповідача призведе до порушення принципів пропорційності та верховенства права. Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial