Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

У жовтні 2020 року представник позивачки за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довжок» (далі - СТОВ «Довжок»), у якому просить витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку, загальною площею 2,0895 га, кадастровий номер 0521986200:04:002:0112, яка знаходиться на території Соколівської сільської ради Крижопільського району Вінницької області, а також скасувати запис про державну реєстрацію пролонгації права оренди за № 7539450 від 31 жовтня 2014 року, що здійснено на підставі Додаткової угоди № б/н від 02 квітня 2018 року до Договору оренди землі № б/н від 21 вересня 2013 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається те, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,0895 га, кадастровий номер 0521986200:04:002:0112, яка знаходиться на території Соколівської сільської ради Крижопільського району Вінницької області. 21 вересня 2013 року сторони уклали договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого [PERSON] передала СТОВ «Довжок» належну їй земельну ділянку в оренду строком на 5 років. Право оренди вказаної земельної ділянки за відповідачем було зареєстроване за № 7539450 від 31 жовтня 2014 року. 30 липня 2018 року [PERSON] цінним листом з описом вкладення у відповідності до вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі» повідомила відповідача про небажання продовжувати та пролонгувати договір оренди на новий строк. Однак позивачка дізналась, що строк оренди належної їй земельної ділянки продовжено ще на 10 років на підставі Додаткової угоди б/н від 02 квітня 2018 року, про існування якої їй не було відомо і яку вона із відповідачем не укладала. Оскільки Додаткова угода до договору оренди землі від 02 квітня 2018 року позивачкою не укладалася та не підписувалася, тому просить захистити її порушене право у обраний нею спосіб. При цьому зазначає, що для захисту свого порушеного права позивачка у серпні 2018 року звернулася до Крижопільського районного суду Вінницької області з позовною заявою до СТОВ «Довжок» про визнання додаткової угоди недійсною. 29 січня 2019 року рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області (справа № 134/1323/18) позовні вимоги було задоволено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу СТОВ «Довжок» було задоволено частково. Рішення Крижопільського районного суду від 29.01.2019 року було скасовано, в задоволенні позовних вимог - відмовлено. Відповідно до вищевказаної постанови підставою для відмови у задоволенні позовних вимог була відсутність оригіналів додаткових угод до договору оренди землі (яким продовжений строк дії договору оренди) і суд прийшов до висновку, що за обставин відсутності оригіналів оспорюваних додаткових угод, якими продовжувалось речове право оренди, у позивача, відповідача та державного реєстратора неможливо стверджувати, що вказані договори були взагалі укладені. Зазначена справа перебувала в провадженні судді Швець Л.В. Ухвалою судді від 21 жовтня 2020 року було відкрито провадження та призначено підготовче засідання по даній справі. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи від 04 березня 2021 № 10, протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Кантонистій О.О. у зв`язку із відпусткою судді Швець Л.В. Ухвалою судді від 09 березня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до СТОВ «Довжок» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права оренди, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою суду від 09 вересня 2021 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено. 31 грудня 2021 року на адресу суду з Вінницького відділення КНДІСЕ надійшов висновок експертів від 16.12.2021 № 7088/7089/21-21 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 06 січня 2022 року поновлено провадження у справі. 31 січня 2022 року до суду надійшла заява представника позивачки - адвоката Варцаби С.А. про зміну предмета позову, в якій він просить позовними вимогами вважати: «Усунути [PERSON] перешкоди у користуванні належним їй майном, шляхом повернення земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер 0521986200:04:002:0112, з чужого незаконного користування від СТОВ «Довжок» з одночасним припиненням іншого речового права № 75399450 щодо оренди земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер 0521986200:04:002:0112, вчинене державним реєстратором реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області Фаренюком Сергієм Анатолійовичем». Вказує, що у зв`язку із відповідними правовими висновками Верховного Суду у даній категорії справ (постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц) виникла необхідність змінити предмет позову, при цьому підстави позову залишаються без змін. Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Варцаба С.А. позовні вимоги, з урахуванням зміни предмету позову, підтримав та просив задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] . Додаткову угоду від 02 квітня 2018 року до Договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року не підписувала, а тому вказана угода є такою, що неукладена. Оскільки відповідач використовує земельну ділянку без будь-яких правових підстав, тому просить захистити порушене право позивачки у обраний нею спосіб. До закінчення судових дебатів зробив заяву про те, що ним буде подано докази понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки представника відповідача в судове засідання суду невідомі, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). У відповідності до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,0895 га, кадастровий номер 0521986200:04:002:0112, яка розташована на території Соколівської сільської ради (за межами населеного пункту) Крижопільського (на даний час Тульчинського) району Вінницької області. На підставі договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року [PERSON] передала СТОВ «Довжок» в строкове платне користування на 5 років належну їй земельну ділянку площею 2,0895 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521986200:04:002:0112, яка розташована на території Соколівської сільської ради Крижопільського району Вінницької області. Право оренди за даним договором зареєстровано 31 жовтня 2014 року, номер запису про інше речове право: 7539450. Вказані обставини підтверджуються: Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 632276, виданим 20 вересня 2010 року на підставі рішень Крижопільського районного суду від 25.12.2009 року (справа № 2-748) та від 14.04.2010 року (справа № 2-208), договором оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року, укладеним між [PERSON] та СТОВ «Довжок», витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 28900799 від 31 жовтня 2014 року. Зазначені вище обставини були також встановлені Вінницьким апеляційним судом у постанові від 06 червня 2019 року, ухваленій у справі № 134/1323/18 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до СТОВ «Довжок» про визнання додаткових угод недійсними. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 червня 2019 року задоволено апеляційну скаргу СТОВ «Довжок» та скасовано рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року, у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до СТОВ «Довжок» про визнання додаткових угод недійсними - відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позову стало, зокрема, те, що в матеріалах справи відсутній оригінал Додаткової угоди № б/н від 02 квітня 2018 року до договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року, укладеного між [PERSON] та СТОВ «Довжок». Судом також встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, індексний номер 187044575 від 31 жовтня 2019 року, державним реєстратором Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Кучерявою Катериною Олександрівною 31 травня 2018 року було зареєстровано пролонгацію іншого речового права - оренди за СТОВ «Довжок» по укладеному між ним та [PERSON] договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року, строком на десять років, на підставі додаткової угоди від 02 квітня 2018 року. Відповідачем було надано суду оригінал Додаткової угоди від 02 квітня 2018 до Договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року, у якій вказано, що СТОВ «Довжок», в особі директора Булавка В.В., та [PERSON] дійшли згоди та продовжили дію договору на 10 років, а саме до 2028 року включно. Разом з тим, згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 16.12.2021 № 7088/7089/21-21 Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені [PERSON] у рядку «підпис» графи орендар в додатковій угоді від 02 квітня 2018 року до Договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року, укладеного між [PERSON] та СТОВ «Довжок» щодо оренди земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер 0521986200:04:002:0112, - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ч. 4 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (далі - Закон № 161-ХІV) встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 14 Закону № 161-ХІV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. В силу ч. 1 ст. 15 Закону № 161-ХІV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови у строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Із положень ч. 1 ст. 391 ЦК України слідує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Право на звернення осіб до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів передбачено ст. 4 ЦПК України. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнути внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права. У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами. Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін. Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог щодо змісту правочину та волевиявлення його учасників. Якщо правочин суперечить нормам чинного законодавства, то його може бути визнано судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України. Такий правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому кожна сторона зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, в порядку реституції. Договір є укладеним, якщо сторони з дотриманням установленої законом форми досягли згоди (домовленості) щодо всіх істотних умов договору. Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину, зокрема зміст правочину має бути зафіксований у документі, підписаному сторонами. Отже, підпис є невід`ємним елементом (реквізитом) письмової форми договору, наявність підпису підтверджує наміри та волевиявлення сторін, а також забезпечує їх ідентифікацію. За змістом норм Закону № 161-ХІV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Недотримання письмової форми договору оренди землі свідчить про те, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Цей договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а зазначені в ньому умови не є такими, що регулюють договірні відносини. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Закон визначає право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Таке право власника забезпечується за допомогою негаторного позову. У справах, в яких позивачі звертаються до суду з вимогами про визнання договорів оренди недійсними, посилаючись на те, що вони не підписували ці договори та не погоджували їх умови, наразі, відповідачі фактично користуються належними їм земельними ділянками та відмовляються повернути їх власникам, ефективним способом захисту права, яке позивачі як власники земельних ділянок, вважають порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їм майном, зокрема шляхом заявлення вимоги (негаторного позову) про повернення таких земельних ділянок. Оскільки позивачі не підписували договори оренди землі, то сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такі договори є неукладеними, тобто такими, що не відбулися, а наведені в них умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочини, які не вчинено (договори, які не укладені), не можуть бути визнані недійсними. Наслідки недійсності правочину (реституція) не застосовуються до правочинів, які не вчинено. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року (справа №145/2047/16-ц, провадження №14-499цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказувала, що вона не підписувала Додаткову угоду від 02 квітня 2018 року до Договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року та не уповноважувала сторонніх осіб на такі дії. Такі доводи позивачки підтверджуються висновком судової почеркознавчої експертизи від 16.12.2021 № 7088/7089/21-21. Отже, судом беззаперечно встановлено, що [PERSON] оспорювану додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки не підписувала, таку додаткову угоду підписано іншою невстановленою особою, отже сторони не досягли згоди щодо умов додаткової угоди, такий правочин у формі додаткової угоди до основного договору є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Враховуючи, що Додаткову угоду від 02 квітня 2018 року до Договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року [PERSON] не підписувала, а строк дії договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року закінчився 31 жовтня 2019 року, в зв`язку із чим спірна земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні СТОВ «Довжок» без установлених законом підстав, тому в порядку усунення перешкод позивачці у здійсненні права власності на належну їй земельну ділянку СТОВ «Довжок» має повернути позивачці належну їй земельну ділянку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З огляду на викладене, суд також дійшов висновку про припинення іншого речового права (права оренди) (номер запису про інше речове право: 75399450) СТОВ «Довжок» щодо належної позивачці земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер 0521986200:04:002:0112, що зареєстроване державним реєстратором реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області Фаренюком С.А., оскільки Додаткова угода від 02 квітня 2018 року між сторонами укладена не була, а відтак сторони не набули за даним правочином відповідних прав та обов`язків, в тому числі і щодо строку дії договору оренди земельної ділянки, в зв`язку із чим не може бути офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття відповідачем права користування належною позивачці земельною ділянкою. При розподілі судових витрат суд відповідно до положень ст. 141 ЦПК України враховує пропорційність задоволених вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (ч. 3 ст. 141 ЦПК України). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Встановлено, що [PERSON] в зв`язку із розглядом даної справи понесла витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп., а також витрати по оплаті судової почеркознавчої експертизи в сумі 5148,30 грн. Ці витрати є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, тому приймаються судом до уваги. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, тому зі СТОВ «Довжок» на користь [PERSON] слід стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого останньою при подачі позову, а також 5148,30 грн. витрат, понесених на проведення експертизи.

Outcome: approved