Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивачка) подала до суду позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] (відповідачі), у якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно - будинковолодіння по [ADDRESS] , яке відноситься до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого були [PERSON] та вона. При зверненні до нотаріуса, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку із тим, що будинок є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та визнання позовних вимог. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Позивачкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог (а.с.36). Представником позивачки подано заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог позивачки (а.с.38). Відповідачем [PERSON] подано заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову (а.с.34). Відповідачем [PERSON] подано заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову (а.с.35). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 31.03.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.26-27). Ухвалою підготовчого засідання від 16.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.37). Ухвалою судового засідання від 09.06.2022 постановлено проводити розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с.40). Суд, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.02.1989, цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у [ADDRESS] дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради депутатів №52 від 16.02.1989 (а.с.11). Згідно з витягом з погосподарської книги села Баківці від 25.11.2021, станом на 30.06.1990 житловий будинок [ADDRESS] відноситься до категорії «колгоспний двір», головою якого був [PERSON] , [INFO] . Станом на 30.06.1990 у будинку були зареєстровані та проживали [PERSON] - голова двору та [PERSON] - дружина (а.с.9). З технічного паспорта від 19.03.2012 вбачається, що в [ADDRESS] розташований житловий будинок, загальною площею 181,5 кв.м., житловою площею 112,6 кв.м. (а.с.12-15). Довідкою орендного підприємства Жидачівського відділу ОП ЛОПВАПБ від 05.04.2012 встановлено, що самовільно переобладнана кладова «1-5» в частину житлової «1-4» площею 8.1 кв.м. житлового будинку «А-2» 2-й поверх розміром 10.20 м х 10.82 м у [ADDRESS] , не суперечить ДБН 360-92 (а.с.16). Рішенням Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 13.04.2012 узаконено самовільно переобладнану кладову в частину житлової площі 8,1 кв.м. та самовільно побудований другий поверх житлового будинку розміром 10,20 м х 10,82 м що не суперечить ДБН 360-92 згідно листа Жидачівського відділу Львівського ОП ЛОПВАПБ №31 від 05.04.2012 (а.с.17). [PERSON] помер [INFO] у м.Жидачів Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.04.2021 (а.с.8). Відповідно до довідки ВК Бібрської міської ради від 25.11.2021 №389, [PERSON] дійсно був зареєстрований і проживав в [ADDRESS] до дня смерті, яка наступила [INFO] . За вказаною адресою разом з ним були зареєстровані і проживали [PERSON] - дружина та [PERSON] - син. Від імені [PERSON] у виконкомі Новострілищанської селищної ради заповіт не посвідчувався (а.с. 10). Постановою Жидачівської ДНК від 25.11.2021 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом (а.с.4). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивачки права власності на майно колгоспного двору (у порядку спадкування за законом та як у члена колгоспного двору) і неможливістю належного юридичного оформлення цього права у позасудовому порядку через його невизнання нотаріусом, який відмовив у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР (даної - ЦК УРСР), Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 697-XII), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Так, відповідно до статті 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. Згідно з частиною 2 статті 123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. 15 квітня 1991 року набув чинності Закон № 697-XII, яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Положення статей 17, 18 Закону № 697-XII щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15.04.1991, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо спадкування, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з приписами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Положеннями статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Згідно з частиною 1 та 3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до приписів статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Крім цього, суд зважає на роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Станом на 30.06.1990 у цьому будинку були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Станом на 15.04.1991 ці особи залишалися членами колгоспного двору, а відтак набули право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. За життя [PERSON] особистого розпорядження не зробив. Після його смерті [INFO] відкрилася спадщина, до якої входили належні йому права та обов`язки, які не припинилися внаслідок його смерті (у тому числі частка у майні колишнього колгоспного двору - Ѕ частина житлового будинку). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були його дружина [PERSON] та сини [PERSON] , [PERSON] , однак лише [PERSON] прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявляла про відмову від спадщини. Інші спадкоємці першої черги [PERSON] , [PERSON] спадщину не прийняли, що вбачається з висловлених ними у заявах позицій. Таким чином, [PERSON] має обґрунтоване право власності на цілий житловий будинок, разом з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , а також як член колгоспного двору, однак позбавлена можливості юридично оформити це право у визначений законом позасудовий спосіб у нотаріуса через відмову останнього у вчиненні нотаріальних дій. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на те, що особисте майнове право [PERSON] не визнається, відтак позивачка має законні сподівання на судовий захист цього права в силу приписів статті 16 ЦК України, у зв`язку з чим і звернулася до суду, тому суд, з огляду на обґрунтованість та підставність позову, вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 120, 121, 123 Цивільного кодексу Української РСР, статей 392, 1216, 1218, 1223, 1258, 1261, 1268 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved