Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

27 вересня 2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, стягнення матеріальної та моральної шкоди. 11 жовтня 2021 року позивачами подано нову позовному заяву в якій просять винести рішеня про знесення самочинно збудованої будівлі на земельній ділянці [ADDRESS] , [PERSON] , знесення провести за її рахунок. Ухвалою від 19 жовтня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі 07 грудня 2021 проведено підготовче судове засідання. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 14 червня 2022 року винесено ухвалу про заочний розгляд справи. В судове засідання [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи без їх участі. Також сторони подали заяви, в яких визнали позов та фактичні обставини справи. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що їх сусідка [PERSON] збудувала 2 сажі та приміщення для мотоблоку на межі земельної ділянки поряд з їх домогосподарством, не порадившись з ними. Приміщення сажу створює незручності для їх господарства, стічні води з даху сажу стікають на їх земельну ділянку, яка не просихає і створює сирість. На даний час він має намір збудувати паркан, але не може цього зробити, бо він буде гнити, так як сажі знаходяться на межі між господарствами. Сусідка відмовляється з ними вирішувати дане питання, ігнорує їх прохання. Оскільки саж збудований без відповідних дозвільних документів та без згоди сусідів, як самочинний, тому просив винести рішення про знесення самочинно збудованої будівлі на земельній ділянці [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та стягти з неї понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки відповідач суду не повідомила, а також не надала відзив на позовну заяву. Свідок [PERSON] , яка працює землевпорядником сільської ради, показала суду, що між сусідами [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт за межу. [PERSON] виготовила технічну документацію раніше, коли Пономаренки стали оформляти технічну документацію при виїзді працівників земельного відділу на місце, виявилась невідповідність картам і технічній документації. Пономаренки хочуть по межі встановити паркан і така можливість є, однак є споруда в домогосподарстві [PERSON] , яка близько розташована до межі, тому між ними існує давній конфлікт. Також пояснила, що жодна з сторін не зверталась до неї з метою проведення обстеження земельних ділянок. Свідок [PERSON] , староста села, показав суду, що виїздив на місце, коди Пономеренки хотіли приватизувати земельну ділянку. Сусідка [PERSON] заявила, що її 1м знаходиться на території земельної ділянки [PERSON] . Також підтвердив, що як і у [PERSON] , так і в [PERSON] є споруди близько побудовані до межі. Підтвердив, що до нього та до сільської ради ніхто не звертався з приводу складання актів обстеження спірних земельних ділянок. Суд, заслухавши доводи позивача, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтва про право власності на нерухоме майно: будинок з господарчими будівлями по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачам: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Будинок з господарчими будівлями по [ADDRESS] розташований на приватизований земельній ділянці площею 0,25 гектарів, кадастровий номер 5320485901:01:002:0066. З кадастрового плану земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка по [ADDRESS] межує з земельними ділянками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та землями Сергіївської сільської ради. Всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів, що будівля (саж) по [ADDRESS] збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Взагалі не надано будь - яких доказів про його наявність на території сусідського домогосподарства. Позивач просить знести самочинно збудовану будівлю, однак не вказує її жодних технічних характеристик: назву об`єкту, площу, дату побудови, умовне позначення на плані земельної ділянки та інші дані, необхідні для його ідентифікації. Також позивачами на підтвердження позовних вимог не надано жодного акту обстеження земельної ділянки та межі між ними та [PERSON] , які б свідчили про наявність будов чи споруд. Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. Відповідно до частин першої, сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Отже позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність споруди на межі чи поблизу неї та що така споруда збудована самочинно,а відтак суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні положення ст. ст. 76-80 ЦПК України про порушення його прав відповідачем. Оскільки позивач не довів порушення своїх прав відповідачем, що є самостійною достатньою підставою для відмови в позові, то оцінка іншим доводам позовної заяви не надається (аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.04.2021 у справі № 917/670/20). Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем, не доведено належними та допустимими доказами фактів на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed