Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу №46-тр від 28.01.2022 «Про відсторонення [PERSON] » та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В позовній заяві зазначено, що 28.01.2022 позивача [PERSON] , ознайомлено із наказом №46-тр від 28.01.2022 про відсторонення від роботи, який постановлений на підставі постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, наказу МОЗ від 04.10.2021, повідомлення від 21.01.2022, пояснення від 25.01.2022. Зазначений наказ позивач вважає протиправним, таким, що порушує його право на працю, гарантоване Конституцією України, суперечить приписам ст. 46 КЗпП України та статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Позивач вважає, що діюча Постанова КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою зарпобігання поштренню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із змінами внесеними Постановою КМУ від 20.10.2021 №1096 про введення карантину, а також наказ МОЗ України за №2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» запровадженого на період дії карантину, є незаконними і не підлягають виконанню. Також позивача зазначає, що ним у передбачений законом спосіб, було подано відповідні обґрунтовані пояснення про відмову від щеплення проти інфекційної хвороби COVID-19 із зазначенням конкретних причин такої відмови, у зв`язку з чим вважає, що у КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» не було законних підстав для винесення наказу 46-тр від 28.01.2022 та відсторонення його від роботи. За вказаних обставин позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, у якій просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» №46-тр від 28.01.2022 про його відсторонення від роботи з 31.01.2022; поновити на посаді провідного інженера у КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго»; стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2022 до моменту поновлення на роботі в сумі 1215,96 грн., а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.02.2022 дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (а.с. 34) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2022 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 44) Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. Зазначив, що у зв`язку із змінами та введенням обов`язкової вакцинації серед певних категорій працівників, до яких у тому числі належать працівники комунальних підприємств комунальних підприємств, роботодавець зобов`язаний виконувати вказівки КМУ та відсторонити невакцинованих осіб від роботи. Вказав, що принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим, а тому інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Також представник відповідача зазначив, що оскільки КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є важливим стратегічним об`єктом для Вінницької ОТГ, яке безперебійно забезпечує понад 1\~000 багатоквартирних житлових будинків та інших споживачів міста Вінниці послугами з постачання теплової енергії та гарячої води, з метою недопущення розповсюдження інфекційного захворювання серед працівників підприємства, та задля нормального забезпечення роботи і функціонування усіх структурних підрозділів і штату КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», останнє змушене вдаватися до заходу відсторонення від роботи невакцинованих працівників. Крім того представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказав, що наказом №189-тр від01.03.2022 позивача [PERSON] було допущено до роботи. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вимоги позовної заяви, підтримав в частині визнання протиправним та скасування наказу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» №46-тр від 28.01.2022 про його відсторонення від роботи з 31.01.2022 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2022 до моменту поновлення на роботі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представники відповідача КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» - Жданова В.О. та Яценко Д.Ю., у судовому засіданні заперечували проти вимог позовної заяви в повному обсязі, просили суд відмовити в її задоволенні, надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, крім того зазначили, що позивач 21.01.2022 був повідомлений про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП та статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, у разі не надання документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 №595. А також вказали, що наказ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» №46-тр від 28.01.2022 про відсторонення [PERSON] від роботи з 31.01.2022 постановлений відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, представники відповідача акцентували увагу, що індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, в тому числі на заробітну плату, відпочинок та соціальний захист не є співмірним із загальними правами (інтересами) суспільства, в тому числі співробітників та осіб, які отримують послуги КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», щодо захисту від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для їх здоров`я. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серія [NUMBER] позивач [PERSON] працює на посаді провідного інженера виробничого технічного відділу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго». (а.с. 29) Згідно з копією наказу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» №862-к від 18.11.2021, про затвердження обмежувальних протиепідемічних заходів на підприємстві керівників структурних підрозділів КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» забов`язано: активізувати роз`яснювальну роботу серед працівників щодо їх вакцинації, як єдиного ефективного способу захисту від коронавірусної хвороби, з метою охоплення обов`язковим щепленням проти COVID-19 до 100%; провести з підлеглими працівниками роз`яснювальну роботу щодо можливого відсторонення від роботи у разі відмови від проведення щеплення проти COVID-19. Із даним наказом позивач [PERSON] ознайомлений 24.11.2021, про що свідчить його підпис. При ознайомлені із даним наказом [PERSON] було зазначено, що він з ним не погоджується. (а.с 15) 26.11.2021 позивачем [PERSON] , генеральному директору КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» Білику М.С. надано письмові заперечення, щодо незаконності відсторонення від роботи, у яких зазначив, у разі його відстороненнят керівництвом підприємства буде порушено, право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, а також право на заробітну плату, яка є складовою права на працю. Також зазначив, що обмеження прав громадян, зокрема права на працю, можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану. (а.с. 16) 21.01.2022 позивач [PERSON] ознайомлений із повідомленням від 21.01.2022 №58 про відсторонення від роботи з 31.01.2022, без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП та статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, у разі не надання до 28.01.2022 документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення проти COVID-19: документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дворазової вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат), або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011. №595. (а.с. 17) 25.01.2022 позивачем [PERSON] , генеральному директору КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» Білику М.С. надано письмові пояснення, у яких повідомив про неможливість приймати ним участь у примусових клінічних дослідженнях, а також користуватись відповідними медичними препаратами. (а.с. 18) Відповідно до копії наказу від 28.01.2022 КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» №46-тр, 31.01.2022 [PERSON] , провідного інженера виробничо-технічного відділу служби виробничо-технічного відділу служби виробничо-технічної та енергоменеджменту, відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів або закінчення карантину. (а.с. 19) 25.01.2022 позивачем [PERSON] , генеральному директору КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» Білику М.С. надано письмові заперечення, щодо наказу №46-тр від 28.01.2022 про відсторонення від роботи, у яких просив анулювати даний наказ, обґрунтовуючи поясненнями, які аналогічні викладеним у позовній заяві, а також тим, що у разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави у посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а у роботодавця прав на відсторонення працівника від роботи. (а.с. 20-23) Відповідно до копії довідки №37 виданої 01.02.2022 КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», [PERSON] працює у даному підприємстві з 20.12.2013. На даний момент займає посаду провідного інженера. Дохід за період з 01.07.2021 по 31.12.2021 склав 91\~591,56 грн. (а.с. 24) Позивач [PERSON] є батьком: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. (а.с. 25, 26, 27) Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)). Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень. Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ). Наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за №521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі, комунальних підприємств, установ та організацій. Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070). Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відповідно до ст.10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я», громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законодавством порядку не визнавалися, а в даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді провідного інженера виробничого технічного відділу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню. Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Як слідує зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів, позивач щеплення не має, від його проведення відмовився та суду не надав доказів про наявність у нього абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби. Отже в даному випадку відсторонення позивача [PERSON] від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав. Посилання позивача на те, що резолюцією Парламенської асамблеї Ради Європи відщ 27.01.2021 № 2361 "Вакцини проти COVID-19: етичні, юридичні та практичні міркування" не передбачено жодних посилань на обов`язкову вакцинацію від гострої респіраторної вірусної інфекції COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суд вважає необґрунтованими, оскільки Законом встановлено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. Статтею 46 КЗпП України передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт, що, на думку суду, має місце в даному випадку. Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати. Слід зазначити, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19). Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване ст.8 Конвенцією. Між тим, такі втручання цілком припустимі. Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні ж таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Держава, встановивши відсторонення працівників центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я співробітників відповідного територіального органу та суб`єктів, які отримують послуги у даному органі. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю. Верховний Суд в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах». Доводи позивача\~про відсутність у\~відповідача підстав\~для відсторонення\~позивача від\~роботи,\~у зв`язку\~з надання\~позивачем обґрунтованих\~пояснень про\~відмову приймати\~участь у\~проведенні щеплення,\~суд до\~уваги не\~приймає,\~оскільки дана\~обставина не є підставою звільнення від\~обов`язку профілактичного\~щеплення позивача,\~як працівника комунального підприємства, які відповідно до Наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх працівників підприємства, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача, а тому вимоги позову є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог позивачу, суд вважає за необхідне компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати від сплати яких звільнений позивач при подачі позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed