Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

21 січня 2022 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] на предмет стягнення заборгованості за борговими розписками. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що між ним та відповідачем були укладені договори позики від 30 січня 2017 року на суму 142 500 грн. та на строк до 28 лютого 2017 року, від 07 березня 2017 року на суму 150 000 грн. та на строк до 07 березня 2017 року, від 12 листопада 2018 року на суму 15 000 дол. США на строк до 12 листопада 2018 року, від 14 листопада 2018 року на суму 4 000 дол.США на строк до 14 грудня 2018 року, від 06 лютого 2019 року на суму 5 000 дол. США на строк до 06 березня 2019 року та від 08 серпня 2019 року на суму 22 000 доларів США на строк до 30 січня 2020 року. Після спливу вказаних строків відповідач жодну з позику не повернув. Звернення до відповідача про добровільне погашення боргу за договорами позики були проігноровані. За цих підстав позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача заборгованість за борговими розписками у загальній сумі 2 633 626,04 грн., яка складається з 1 602 220 основного боргу, 142 206,07 - 3% річних, 394 974,85 грн. - інфляційне збільшення боргу та 494 225,12 грн.- проценти від сум позик (облікова ставка НБУ), а також витрати зі сплати судового збору (а.с. а.с. 1-7). Після надходження з адресно-довідкового підрозділу відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідача фізичної особи [PERSON] (а.с. 34) ухвалою судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 16 березня 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін (а.с. а.с. 35-36). В підготовче судове засідання 18 квітня 2022 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим підготовче судове засідання було відкладено на 12 травня 2022 року. В підготовче судове засідання 12 травня 2022 року відповідача не з`явився, про причини неявки не повідомив, від представника позивача надійшла заява в якій представник заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, розгляд справи просив здійснювати за відсутності позивача та представника (а.с. 43). Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2022 року закрито підготовче провадження, а справа призначена до судового розгляду по суті на 30 травня 2022 року (а.с. 48). В судове засідання 30 травня 2022 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим судовий розгляд було відкладено на 20 червня 2022 року (а.с. 53). В судовому засіданні 20 червня 2022 року було завершено розгляд справи по суті з ухваленням рішення. Позивач та його представник в судові засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява в якій представник просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві, розгляд справи здійснювати за його відсутності. (а.с.43). Відповідач в судові засідання 18 квітня 2022 року, 12 травня 2022 року, 30 травня 2022 року та 20 червня 2022 року не з`явився, повідомлявся шляхом направлення судових повісток рекомендованим поштовим листом з повідомленням про вручення (а.с. а.с. 37,39,41,52,54,56-57) за його зареєстрованим місцем проживання, яке зазначено у відомостях наданих адресно-довідковим підрозділом 24 лютого 2022 року (а.с. 34). Відзив на позов до суду він нього не надходив, клопотань про розгляд справи за його відсутності не подавав, про причини неявки не повідомив. З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] 142 500 (сто сорок дві тисячі п`ятсот ) гривень, які зобов`язався повернути в строк до 28 лютого 2017 року, що підтверджується розпискою від 30 січня 2017 року (а.с.15). 07 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] 150 000 (сто п`ятдесят тисяч ) гривень, які зобов`язався повернути в строк до 10 квітня 2017 року, що підтверджується розпискою від 07 березня 2017 року (а.с.16). 12 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] 15 000 (п`ятнадцять тисяч ) доларів США які зобов`язався повернути в строк до 12 грудня 2018 року, що підтверджується розпискою від 12 листопада 2018 року (а.с.17). 14 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] 4 000 (чотири тисячі ) доларів США які зобов`язався повернути в строк до 14 грудня 2018 року, що підтверджується розпискою від 14 листопада 2018 року (а.с.18). 06 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] 5 000 (п`ять тисяч ) доларів США які зобов`язався повернути в строк до 06 березня 2019 року, що підтверджується розпискою від 06 лютого 2019 року (а.с.19). 08 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] 22 000 (двадцять дві тисячі ) доларів США які зобов`язався повернути в строк до 30 січня 2020 року, що підтверджується розпискою від 08 серпня 2019 року (а.с.20). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Статтею 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем зобов`язання за договорами позики, у зв`язку з цим, суми боргу за договорами позики від 30 січня 2017 року в розмірі 142 500 грн., від 07 березня 2017 року в розмірі 150 000 грн., від 12 листопада 2018 року в розмірі 15 000 дол. США, від 14 листопада 2018 року в розмірі 4 000 дол. США, від 06 лютого 2019 року в розмірі 5 000 дол. США та від 08 серпня 2019 року в розмірі 22 000 доларів США підлягають стягненню в судовому порядку. Вирішуючи питання про валюту виконання зобов`язання за договорами позики в доларах США суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Саме такого правового висновку дійшов Верховного Суду України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14. За змістом договору позики від 12 листопада 2018 року відповідач зобов`язався повернути суму 15 000 доларів США., що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день розгляду справи 20 червня 2022 року (1дол. США= 29,2549 грн.) становить 438 823грн. 50 коп., за договором позики від 14 листопада 2018 року - 4000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 117 019 грн. 60 коп., за договором позики від 06 лютого 2019 року - 5000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 146 274 грн. 50 коп., за договором позики від 08 серпня 2019 року - 22 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 643 607 грн. 80 коп. За цих обставин з відповідача має бути стягнута в судовому порядку сума боргу за договором позики від 12 листопада 2018 року в розмірі 438 823грн. 50 коп., за договором позики від 14 листопада 2018 року в розмірі 117 019 грн. 60 коп., за договором позики від 06 лютого 2019 року в розмірі 146 274 грн. 50 коп., за договором позики від 08 серпня 2019 року в розмірі 643 607 грн. 80 коп. При вирішення питання щодо стягнення з відповідача процентів за позики надані в гривні суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договорами позики не було встановлено відсутність обов`язку відповідача не сплачувати проценти за користування позиками, а також не було визначено розмір самих процентів які підлягають застосуванню. З огляд на викладене суд вважає за можливе стягнути в судовому порядку з відповідача проценти за користування позиками на рівні облікової ставки Національного банку України, а саме за договором позики від 30 січня 2017 року за період з 01 березня 2017 року по 21 січня 2022 року в розмірі 86 964 грн. 87 коп. та за договором позики від 07 березня 2017 року за період з 11 квітня 2017 року по 21 січня 2022 року в розмірі 89 183 грн. 06 коп. При вирішені питання щодо вимог позивача в частині стягнення суми процентів від позики отриманої в доларах США, суд виходить з такого. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Відповідно до абз. 3 п.1.1. Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року № 389, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 вересня 2004 року за № 1092/9691 (з наступними змінами та доповненнями) облікова ставка Національного банку - один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Відповідно до останнього абзацу п.3.2. вказаного Положення Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Таким чином, облікова ставка Національного банку України встановлюється лише у національній валюті, що унеможливлює її застосування до зобов`язань, визначених в валюті іншої країни, оскільки вартість залучених та розміщених грошових коштів в іноземній валюті відрізняється від факторів, що впливають на гривню. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що положення ст. 1048 Цивільного кодексу України про визначення процентів за користування позиковими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України не можуть бути застосовані до зобов`язань, виражених в іноземній валюті, у зв`язку з чим у цій частині позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних за договорами позики суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази своєчасного повернення коштів за договорами позики, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача три процента річних від простроченої суми позики в валюті «гривня» за договором від 30 січня 2017 року за період з 01 березня 2017 року по 21 січня 2022 року в розмірі 20 929 грн. 93 коп., за договором від 07 березня 2017 року за період з 11 квітня 2017 року по 21 січня 2022 року в розмірі 21 526 грн. 03 коп., та три проценти річних від простроченої суми позики в валюті долари США за договором позики від 12 листопада 2018 року за період з 13 грудня 2018 року по 21 січня 2022 року за курсом НБУ станом на 20 червня 2022 року в розмірі 40 936 грн. 78 коп., за договором позики від 14 листопада 2018 року за період з 15 грудня 2018 року по 21 січня 2022 року за курсом НБУ станом на 20 червня 2022 року в розмірі 10 897 грн. 19 коп., за договором позики від 06 лютого 2019 року за період з 07 березня 2019 року по 21 січня 2022 року за курсом НБУ станом на 20 червня 2022 року в розмірі 12 635 грн. 67 коп., за договором позики від 08 серпня 2019 року за період з 31 січня 2020 року по 21 січня 2022 року за курсом НБУ станом на 20 червня 2022 року в розмірі 38 144 грн. 66 коп., Щодо стягнення з відповідача інфляційного збільшення боргу суд виходить з наступного. Так, положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на договір позики від 30 січня 2017 року та від 07 березня 2017 року, оскільки за даними договорами відповідач отримав грошові кошти в національній грошовій одиниці гривні, відтак грошові зобов`язання підлягають індексації внаслідок знецінення, тому суд вважає за доцільне стягнути з відповідача інфляційне збільшення боргу за договором позики від 30 січня 2017 року в розмірі 69 518грн. 15 коп. та за договором позики від 07 березня 2017 року в розмірі 69 230 грн. 84 коп. Разом з тим, положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції не поширюються на зобов`язання, що виникли за договорами позики від 12 листопада 2018 року, 14 листопада 2018 року, 06 лютого 2019 року та 08 серпня 2019 року, оскільки кошти за даними договорами надавались в іноземній валюті, а саме в доларах США, в той час як індекс інфляції, що існує в Україні встановлений відносно національної грошової одиниці гривні та не може поширюватися на будь-яку іншу іноземну валюту, в тому числі і на долар США. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Такі висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 01.03.2017 № 6-284цс17. Відтак, враховуючи, що за договорами позики від 12 листопада 2018 року, 14 листопада 2018 року, 06 лютого 2019 року та 08 серпня 2019 року в борг надано кошти в іноземній валюті, а не в національній, нарахування індексу інфляції не здійснюється. Переведення боргу в гривневий еквівалент не змінює цього правила, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial