Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

27.10.2021 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи та в якому зазначила, що їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . 25.08.2020 р. позивач звернулась до відповідача [PERSON] з метою отримання від останньої правової допомоги, а саме з метою звернення до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про припинення права [PERSON] на належну йому на праві спільної часткової власності Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] з виплатою йому компенсації вартості Ѕ частини цієї квартири на підставі ст.365 ЦК України. У цей же день, тобто 25.08.2020 р. між нею та [PERSON] у письмовій формі було укладено відповідний договір про надання правової допомоги. При укладенні між ними договору від 25.08.2020 р. про надання правової допомоги [PERSON] довела до відома позивача, що відповідно до вимог ч.2 ст.365 ЦК України при зверненні до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на належну йому частку у праві спільної часткової власності на Ѕ частину квартири з виплатою йому грошової компенсації вартості Ѕ частини нерухомості, позивачу необхідно внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості Ѕ частини вказаної квартири для подальшої виплати цих грошових коштів [PERSON] , як грошової компенсації за належну йому частину квартири, у разі задоволення судом її позову до [PERSON] про припинення його права на частку в спільному майні, який повинна була скласти [PERSON] від її імені. При цьому [PERSON] запропонувала [PERSON] доручити внести від імені позивача на депозитний рахунок суду суму грошових коштів відповідно до вимог ст.365 ЦК України. Позивач погодилась на пропозицію [PERSON] та у період часу з 25.08.2020 р. до 22.01.2021 р. включно передала [PERSON] грошові кошти для подальшого їх обміну на національну валюту України та внесення від її імені на депозитний рахунок суду: 25.08.2020 р. 1500 доларів США; 14.09.2020 р. 700 доларів США; 23.09.2020 р. 800 доларів США; 30.09.2020 р. 300 доларів США; 19.10.2020 р. 450 доларів США; 30.10.2020 р. 300 доларів США; 04.12.2020 р. 200 доларів США; 11.12.2020 р. 200 доларів США; 14.12.2020 р. 100 доларів США; 24.12.2020 р. в розмірі 400 доларів США; 28.12.2020 р. 250 доларів США; 11.01.2021 р. 300 доларів США; 22.01.2021 р. 1000 доларів США, а всього 6500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.10.2021 р. становить 170\~896,70 грн. Отримання [PERSON] від позивача у період часу з 25.08.2020 р. до 22.01.2021 р. включно грошових коштів на загальну суму 6500 доларів США для подальшого їх обміну та внесення на депозитний рахунок суду підтверджується відповідними власноручно складеними та підписаними [PERSON] розписками про отримання грошей. На підставі викладеного та посилаючись на ст.ст.1000, 1004, 1005, 1008, 1009 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 170\~896,70 грн. та судові витрати. Ухвалою від 04.11.2021 р. було відкрито провадження і призначено судове засідання на 08.12.2021 р. 08.12.2021 р. розгляд справи було відкладено на 24.02.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 24.02.2022 р. розгляд справи було відкладено на 14.04.2022 р. 14.04.2022 р. розгляд справи було відкладено на 27.05.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 27.05.2022 р. розгляд справи було відкладено на 27.06.2022 р. у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач до суду не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов не подавала. Суд постановив рішення за відсутності відповідача на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Під час\~ухвалення рішення\~суд вирішує\~питання,\~зокрема:\~ чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч.1 ст.264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1,3\~ст. 244 ЦК України\~\~представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на положення ст.ст. 1000-1007 ЦК України\~та стверджує, що між нею та відповідачем було укладено договір доручення, однак відповідач, отримавши від неї грошові кошти, зобов`язань за цим договором не виконала, в інтересах позивача не діяла. Тому такі кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ч.3 ст.1009 ЦК України. Відповідно до\~ст. 1000 ЦК України\~за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором (ст. 1000 ЦК). У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України). Відповідно до\~ст. 1004 ЦК України\~повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Відповідно до\~ст. 1005 ЦК України\~\~повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Відповідно до\~ст. 1006 ЦК України\~повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Відповідно до\~ст. 1007 ЦК України\~довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором:\~\~1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Згідно з вимогами\~ст. 1009 ЦК України, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Відмова довірителя від договору доручення не є підставою для відшкодування збитків, завданих повіреному припиненням договору, крім випадку припинення договору, за яким повірений діяв як комерційний представник. Відмова повіреного від договору доручення не є підставою для відшкодування збитків, завданих довірителеві припиненням договору, крім випадку відмови повіреного від договору за таких умов, коли довіритель позбавлений можливості інакше забезпечити свої інтереси, а також відмови від договору, за яким повірений діяв як комерційний представник. В обґрунтування позову [PERSON] надала суду письмовий договір про надання правової допомоги від 25.08.2020 р. (а.с.10), який містить підписи позивача та виконаний від імені відповідача, за змістом якого [PERSON] уклала договір зі [PERSON] на надання правової допомоги по цивільній справі про виплату компенсації за Ѕ частину квартири [ADDRESS] [PERSON] про припинення права власності на Ѕ частину квартири, про реєстрацію права власності Ѕ ч. квартири зі [PERSON] на [PERSON] . Строк дії договору до постановлення рішення суду. Позивачем також надано письмовий доказ, зміст якого зводиться до того, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 1500 доларів США для виплати грошової компенсації [PERSON] після ухвалення рішення суду про припинення права власності на Ѕ частину квартири за судовим рішенням. В подальшому за вказаному письмовому доказі виконані написи з датами та сумами, зокрема і олівцем (а.с.11-12). \~ \~ \~ \~Оцінивши перелічені вище положення діючого законодавства, які регулюються укладення договору представництва, та надані позивачем докази в обґрунтування її позиції, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ч.3 ст.1009 ЦК України. Суд зауважує про те, що у відповідності до норм ст.1003 ЦК України в договорі доручення мають бути чітко визначені саме юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Вони мають бути правомірними, конкретними, здійсненними. Суд вважає, що надані позивачем докази не свідчать про те, що між сторонами було укладено такий договір, та зауважує, що особливістю договору доручення, що виділяє його з-поміж інших, є також те, що припинення договору доручення будь-якою із сторін, за загальним правилом, не тягне за собою як наслідок відшкодування збитків, які можуть бути завдані таким припиненням у протилежної сторони. Винятком із цього правила є випадки, коли повіреним виступає комерційний представник. У відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed