Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, Тячівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним рішення про затвердження технічної документації, щодо встановлення і відведення меж земельної ділянки в натурі, витребування земельної ділянки та житлового будинку. Свої вимоги мотивував тим, що свідоцтвом про народження [NUMBER] підтверджується, що позивач [PERSON] , народився [INFO] , і його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] . Після смерті батька залишилося спадкове майно, до складу якого входило дворогосподарство [ADDRESS] та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,0934 га. Оскільки до, та на час смерті батька, позивач був зареєстрований і постійно проживав у вказаному будинку, то подав заяву до Тячівської державної нотаріальної контори, про прийняття спадщини за законом. Повідомленням №801/01-16 від 07 серпня 2017 року підтверджується що спадкодавець залишив заповіт та він не на користь позивача, і що свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , не видавалося. За життя [PERSON] склав заповіт, який 11 листопада 2015 року було посвідчено секретарем Тернівської сільської ради за реєстровим №154. Постановою державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори, про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 вересня 2016 року, яка є чинною, спадкоємцю [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який розташовано в [ADDRESS] , відмовлено. Крім наведеного, заявою про відмову від обов`язкової частки у спадщині від 30 травня 2016 року стверджується, що [PERSON] , дружина спадкодавця, відмовилася від обов`язкової частки у спадщині. Отже, виходячи з фактичних обставин, позивач на сьогоднішній день є єдиним спадкоємцем майна за померлим [INFO] батьком - [PERSON] , таким чином станом на 13 березня 2016 року набув право власності на зазначені вище житловий будинок та земельну ділянку. Проте, згідно витягу з рішення дванадцятої сесії VII скликання від 23 лютого 2018 року №642 «Про затвердження технічної документації, щодо встановлення і відведення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] , мешк. [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд», сесія сільської ради вирішила, затвердити технічну документацію, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за кадастровим номером 2124487400:04:004:0074 і таку надано в приватну власність відповідачці [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] , площею 0,0934 га. Вказаним рішення Тернівської сільської ради порушено право власності позивача, оскільки ним передано у власність матері позивача, земельну ділянку, яка на момент його прийняття вже належала на праві власності позивачу. Крім того, згідно інформаційної довідки № 153574158 від 23 січня 2019 року державним реєстратором Кут В.І., 12 січня 2018 року, за індексним номером: 39176585, прийнято рішення про державну реєстрацію права власності житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] в цілій часті на підставі довідки №2168 виданої 14 травня 2017 року Тернівською сільською радою Тячівського району, Закарпатської області, виписки з погосподарської книги №3517 виданої 05 жовтня 2016 року Тернівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області. Однак, інформаційною довідкою №233063941 від 18 листопада 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, підтверджується, що 01 липня 2019 року, на підставі договору дарування, серія та номер 3-683, за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1511325221244, на праві приватної власності, зареєстровано земельну ділянку за кадастровим номером 2124487400:04:004:0074 площею 0,0934 в [ADDRESS] , та 01 липня 2019 року, на підставі договору дарування, серія та номер 3-682, за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1460080421244, на праві приватної власності, зареєстровано житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 137,7 м, житлова площа 44,4 м2 . Позивач жодних правочинів щодо успадкованого майна, власником якого він став 03 березня 2016 року на користь відповідача чи будь-яких інших осіб не вчиняв, і таке майно не відчужував у будь-який спосіб. Таким чином, слід констатувати, що таке майно вибуло з володіння позивача поза його волею, а тому наявні підстави для витребування його з чужого незаконного володіння. Враховуючи викладене, просить суд визнати недійсним рішення дванадцятої сесії VII скликання від 23 лютого 2018 року №642 «Про затвердження технічної документації, щодо встановлення і відведення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] мешк. [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд», яким затверджено технічну документацію, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за кадастровим номером 2124487400:04:004:0074 та надано в приватну власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] площею 0,0934 га. та витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] площею 0,0934 га., кадастровий номером 2124487400:04:004:0074, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1511325221244 та житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 137,7 м2, житлова площа 44,4 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1460080421244. 02 листопада 2021 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] , загальної площею 137,7 м2, житловою площею 44,4 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1460080421244, та земельну ділянку кадастровий номер 2124487400:04:004:0074 площею 0,0934 га. в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1511325221244, які належать на праві приватної власності [PERSON] до набрання законної сили рішенням суду по суті спору. \~ \~ \~ \~04 листопада 2021 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області позовну заяву залишено без руху та визначено позивачу строк для усунення недоліків. \~ \~ \~ \~30 листопада 2021 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та встановлено відповідачам термін для подання відзиву на позовну заяву. 31\~січня 2022\~року представником\~відповідача [PERSON] -\~ [PERSON] \~надіслано до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~відповідно до\~якого у\~задоволенні позову\~просить відмовити\~повністю,\~посилаючись на\~наступне.\~Згідно заповіту,\~складеного 11\~листопада 2015\~року [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~все своє\~майно,\~що буде\~належати йому\~на момент\~смерті,\~заповів [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Після смерті\~заповідача \~його \~дружина звернулася\~до Тернівської\~сільської ради\~для оформлення\~заяви про\~ відмову\~від обов`язкової\~частки у\~спадщині від\~11\~травня 2016\~року,\~що і\~було зроблено.\~Позивач 08\~квітня 2016\~року звернувся\~до Тячівської\~державної нотаріальної\~контори з\~заявою про\~прийняття спадщини\~за законом\~після смерті\~свого батька\~ [PERSON] .\~Листом Тячівської\~державної нотаріальної\~контори від\~07\~серпня 2017\~року №\~80/01-16\~його було\~повідомлено,\~що згідно\~спадкової справи\~№ 186/2016\~спадкодавець залишив\~заповіт не\~на його\~користь.\~20\~квітня 2016\~року відповідач\~ [PERSON] \~звернулася до\~Тячівської державної\~нотаріальної контори\~з заявою\~про прийняття\~спадщини за\~заповітом.\~26\~вересня 2016\~року відповідачці\~ [PERSON] \~було видано\~постанову про\~відмову у\~вчиненні нотаріальної\~дії,\~в якій\~зазначено,\~що заявник\~ [PERSON] \~претендує на\~отримання свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за заповітом\~на житловий\~будинок,\~який розташований\~в [ADDRESS] , оскільки на даний будинок відсутні правовстановлюючі документи на майно спадкодавця. Отримавши відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо прийняття спадщини, відповідач [PERSON] вирішила оформити право власності на житловий будинок і земельну ділянку іншим шляхом, а саме оформити право власності у відповідності до норм Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідачка [PERSON] оформила на підставі вищевказаних норм Постанови КМУ, технічного паспорту, виписки з погосподарської книги від 05.10.2017 року № 3517 та довідки Тернівської сільської ради від 14.05.2017 року № 2166. В подальшому рішенням Тернівської сільської ради від 23.03.2017 року № 426 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою» [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0,0934 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку. На підставі даного рішення було виготовлено та погоджено відповідну технічну документацію, на підставі якої зареєстровано земельну ділянку у Державному земельному кадастрі та присвоєно ділянці кадастровий номер: 2124487400:04:004:0074. Рішенням Тернівської сільської ради від 23.02.2018 року № 642 - вищевказану земельну ділянку було передано відповідачу у власність та зареєстровано відповідні права. В подальшому власник майна розпорядився ним у відповідності до норм цивільного законодавства України, а саме [PERSON] 01 липня 2019 року подарувала житловий будинок та земельну ділянку своїй внучці [PERSON] . Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] , в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та просив в задоволенні позову відмовити. Представник Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просив проводи розгляд справи у відсутності представника. Представник Тячівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25 жовтня 1976 року, [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 05 квітня 2016 року виконавчим комітетом Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , у віці 67 років, про що 14 березня 2016 року складено відповідний актовий запис за № 18 (а.с.10). Із заповіту складеного 11 листопада 2015 року та посвідченого секретарем Тернівської сільської ради, вбачається, що [PERSON] все своє майно, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право в с.Терново, заповів [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Згідно заяви про прийняття спадщини від 08 квітня 2016 року відомо, що [PERSON] , звернувся до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.11). З листа Тячівської державної нотаріальної контори № 801/01-16 від 07 серпня 2017 року, вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , згідно спадкової справи 186/2016, подали заяву на прийняття спадщини за законом [PERSON] , проте спадкодавець залишив заповіт не на користь останнього, свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалося. ( а.с. 12) Згідно заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщині від 11 травня 2016 року, вбачається, що [PERSON] відмовилася від одержання обов`язкової частки спадщини, після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , і не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на користь громадянки [PERSON] , [INFO] . ( а.с. 15) Постановою державного нотаріуса Черевко Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 вересня 2016 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , який належав [PERSON] , у зв`язку із тим, що у спадкоємиці [PERSON] відсутні правовстановлюючі документи на вищевказане майно, які підтверджують право власності [PERSON] , який помер [INFO] .( а.с. 14). Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації, встановлено, що на замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , будинок загальною площею (кв.м):137,7, житлова площа ( кв.м.): 44.4.( а.с. 99-106). З довідки Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області № 2166 від 14 травня 2017 року, вбачається, що відповідачка [PERSON] дійсно користується земельною ділянкою в [ADDRESS] орієнтовною площею 0,09 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з 1990 року (а.с.105). Випискою з погосподарського обліку Тернівської сільської ради Тячівського район Закарпатської області № 3517 від 05 жовтня 2017 року, підтверджується, що згідно по господарської книги № 12 власником будинку домогосподарства був померлий [PERSON] та [PERSON] , у [ADDRESS] . Будинок побудований у 1990 році (а.с.106). З матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), видно, що згідно витягу з рішення 8-ї сесії VII скликання №426 від 23 березня 2017 року Тернівської сільської ради Тячівського району "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації , щодо встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі)", надано дозвіл на виготовлення технічної документації, щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) [PERSON] , мешк. [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в [ADDRESS] , площею 0,0934 га. ( а.с.107-121). Відповідно до витягу із рішення дванадцятої сесії VII скликання № 642 від 23 лютого 2018 року «Про затвердження технічної документації, щодо встановлення і відведення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] , мешк. [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд», сесія сільської ради вирішила, затвердити технічну документацію, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за кадастровим номером 2124487400:04:004:0074, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , площею 0,0934 га. та передано у приватну власність [PERSON] ( а.с. 16). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 153574158 від 23 січня 2019 року державним реєстратором Кут В.І., 12 січня 2018 року прийнято рішення №39176585 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] в цілій частині за [PERSON] на підставі довідки №2168 виданої 14 травня 2017 року Тернівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області, виписки з погосподарської книги №3517, виданої 05 жовтня 2016 року Тернівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області, а також 20 березня 2018 року державним реєстратором Кут В.І. прийнято рішення № 40216964 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 2124487400:04:004:0074, площею 0,0934 в [ADDRESS] в цілій частині за [PERSON] на підставі рішення Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області № 642 від 23 лютого 2018 року ( а.с. 17-18). Згідно договору дарування зареєстрованого в реєстрі за №3-683 від 01 липня 2019 року земельної ділянки, вбачається, що [PERSON] подарувала земельну ділянку площею 0,0934 га за кадастровим номером 2124487400:04:004:0074, розташованої в [ADDRESS] [PERSON] ( а.с. 123-124). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 172185063 від 01 липня 2019 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,0934 га, кадастровий номер 2124487400:04:004:0074, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) зареєстрована на підставі договору дарування №3-683 від 01 липня 2019 року за відповідачкою [PERSON] в цілій частці (а.с.125). Згідно договору дарування житлового будинку зареєстрованого в реєстрі №3-682 від 01 липня 2019 року, вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 137, 7 кв.м., який розташований в [ADDRESS] ( а.с.126-127). З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 172182400 від 01 липня 2019 року вбачається, що житловий будинок загальною площею 137,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на підставі договору дарування №3-682 від 01 липня 2019 року за відповідачкою [PERSON] в цілій частці (а.с.128). Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ міст, районів та областей. Основною метою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Європейський Суд з прав людини у ряді випадків вбачав порушення ст. 1 Протоколу навіть тоді, коли не було юридичного позбавлення права власності на майно, але через ті або інші обставини людина була позбавлена практичної можливості користуватися своєю власністю. В рішенні по справі «Онер`їлдіз проти Туреччини» Європейський суд висловився наступним чином: «Справжнє, ефективне здійснення права, що охороняється цією нормою, не залежить від одного обов`язку держави не втручатися і може вимагати забезпечення позитивних заходів щодо захисту, особливо, якщо існує позитивний зв`язок між заходами, здійснення яких заявник вправі очікувати від державних органів, і ефективним користуванням його майном...». Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 ЗК України. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 90 ЗК України). Способи захисту прав на земельні ділянки встановлений ст. 152 ЗК України. Так, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку\~є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.\~До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку. Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст.1225 ЦК України. Згідно п. «г» ч.1 ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до п. 1 розділу Х Перехідні положення ЗК України, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що на час відкриття спадщини земельна ділянка в [ADDRESS] , належали спадкодавцю [PERSON] . Крім того, доказів що завідчують право власності померлого [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] також не подано. Згідно ст. 1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною першою\~статті 1223 ЦК України\~передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до частини першої\~статті 1241 ЦК України\~малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений\~статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.\~ [PERSON] за життя з дотриманням вимог законодавства, на власний розсуд, за своїм волевиявленням розпорядився належним йому на праві власності майном шляхом складання заповіту. Заповіт не скасовувався, не оскаржувався та є чинним. Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є відповідачка по справі [PERSON] . Відповідачка [PERSON] відмовилася від обов`язкової частки у спадщині на користь відповідачки [PERSON] . Крім того, позивач [PERSON] , 08 квітня 2016 року також подав заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , з якої вбачається що нотаріусом йому було роз`яснено, що право на спадкування за законом виникає у разі відсутності заповіту. Згідно відповіді державного нотаріуса від 07 серпня 2017 року позивачу повідомлено, що спадкодавець [PERSON] залишив заповіт не на його користь. Крім цього, матеріали справи не містять також належних доказів на підтвердження того, що позивач [PERSON] відповідно до статті 1241 ЦК України\~мав право на обов`язкову частку у спадщині. Безпідставним та таким, що не може бути враховано судом є посилання позивача на те, що він є єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусом 26 вересня 2016 року винесено постанову, якою відмовлено відповідачці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, а відповідачкою [PERSON] подано заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщині на користь відповідачки [PERSON] . Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц провадження № 14-552цс18, зазначено, що «в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста». Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] , не довів належними і допустимими доказами порушення його прав, прийняттям 23 лютого 2018 року рішення Тернівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області № 642 «Про затвердження технічної документації, щодо встановлення і відведення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] мешк. [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд» згідно якого, земельну ділянку кадастровий номер 2124487400:04:004:0074, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , площею 0,0934 га. передано у власність відповідачці [PERSON] та не надав належних та допустимих докази, які б беззаперечно вказували, що житловий будинок та земельна ділянка за вище зазначеною адресою за життя належали [PERSON] . Тому, враховуючи відсутність у позивача права на спадщину за законом у зв`язку із наявністю заповіту на користь відповідачки [PERSON] та відсутності правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності померлого [PERSON] , не можна вважати, що він набув право власності саме на вказаний житловий будинок та земельну ділянку, оскільки померлий [PERSON] за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на майно, а тому житловий будинок та земельна ділянка за адресою [ADDRESS] не є об`єктом спадкування. Аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в межах заявлених позовних вимог, судом не встановлено підстав визнання недійсним рішення Тернівської сільської ради Тячівського району № 642 від 23 лютого 2018 року та витребування у відповідачки [PERSON] земельної ділянки та житлового будинку на користь позивача [PERSON] . З урахуванням наведених вище та досліджених судом доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач та його представник, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. У частині дев`ятій статті 158 ЦПК України встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2021 року, підлягають скасуванню. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed