Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з державного бюджету України моральну шкоду на свою користь в розмірі 1000000.00 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 29.11.2004 року слідчим прокуратури Київського району м. Харкова порушено кримінальну оправу № 17040268 за фактом вчинення головою СФГ «АгроЗар» [PERSON] - позивачем у справі, злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України. 14.03.2005 слідчий застосував до позивача запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, з цієї дати позивач набув статує підозрюваного у даній кримінальній справі (повний текст постанови слідчого у позивача не зберігся). 24.03.2005 слідчий пред`явив позивачу обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України. Позивач обвинувачувався у вчиненні вказаних злочинів під час здійснення ним в 2002 році ряду фінансово-господарських операцій на посаді голови СФГ «АгроЗар». В подальшому слідчий з обвинувальним висновком за вказаним обвинуваченням позивача направив кримінальну справу до Богодухівського районного суду Харківської області для її розгляду по суті. На всіх стадіях провадження у даній кримінальній оправі позивач не визнавав своєї вини, наполягав на безпідставності пред`явленого йому обвинуваченню. Сторону обвинувачення на стадіях досудового слідства та судового розгляду справи представляли слідчий та прокурори відповідача, його структурних підрозділів: прокуратури Київського району м. Харкова, прокуратури Богодухівського, Краснокутського районів, прокуратури Харківської області. Сторона обвинувачення в ході даного судового процесу наполягала на засудженні позивача за пред`явленим йому обвинуваченням. В подальшому 02.08.2006 Богодухівський районний суд Харківської області у даній кримінальній справі (№ судової справи - 1-110-06) ухвалив у відношенні позивача обвинувальний вирок та засудив його за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком у 3 роки, з позбавленням права займати певні посади на 3 роки без конфіскації майна (текст вироку у позивача не зберігся, в ЄДРСР відсутній). За апеляційними скаргами і поданням позивача та прокуратури даний вирок районного суду був скасований Апеляційним судом Харківської області, а справа була направлена до Богодухівського районного суду Харківської області на новий розгляд новим складом (тест ухвали апеляційного суду у позивача не зберігся, реквізити ухвали не відомі, в ЄДРСР відсутній). 28.12.2007 за результатами нового розгляду Богодухівський районний суд Харківської області (№ судової справи - 1-27-2007) ухвалив у відношенні позивача вирок, яким його виправдав за обвинуваченням в злочині, передбаченому ч. 5 ст. 191 КК України та визнав винним і засудив за ч. 2 ст. 364 КК України - до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 366 КК України - до 2 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 1 рік; за ч. 2 ст. 222 КК України - до 2 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 1 рік. На підставі ст. 70 КК України суд призначив позивачу покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 3 роки, без конфіскації майна, та звільнив його на підставі ст. 75 КК України від покарання з випробування, з іспитовим строком 3 роки. Сторона обвинувачення наполягала на реальному засудженні позивача до позбавлення волі строком на 7 років і оскаржила цей вирок до суду апеляційної інстанції з підстав м`якості призначеного покарання. Позивач вважав своє засудження незаконним і також оскаржив цей вирок до суду апеляційної інстанції. 08.05.2008 Апеляційний суд Харківської області скасував вказаний вирок районного суду, а справу направив до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в іншому складі. В подальшому справа була передана для розгляду по суті з Богодухівського районного суду Харківської області до Краснокутського районного суду Харківської області. 05.05.2011 Краснокутський районний суд Харківської області ухвалив постанову, якою кримінальну справу (№ судової справи - 2022/1-5/11) направив прокурору Київського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід позивачу залишив попередній - підписку про невиїзд. 08.09.2011 за апеляційною скаргою прокурора Апеляційний суд Харківської області скасував зазначену постанову районного суду, а справу направив на новий розгляд до того ж суду першої інстанції, запобіжний захід позивачу - підписку про невиїзд міру запобіжного заходу позивачу залишив без змін. 22.12.2011 Краснокутський районний суд Харківської області ухвалив постанову, якою кримінальну справу (№ судової справи - 2022/1-198/11) направив прокурору Київського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід позивачу залишив - підписку про невиїзд. 23.02.2012 Апеляційний суд Харківської області відхилив апеляційну скаргу прокурора на вказану постанову районного суду та залишив її без змін. Після направлення справи на додаткове розслідування справа була закрита органом досудового розслідування за відсутністю в діянні складу злочину, точна дата цього рішення позивачу не відмова. В червні 2020 року позивач звернувся із запитами до відповідача про надання копії процесуального рішення щодо завершення досудового слідства у даній справі та ознайомлення з її матеріалами, які залишилися без задоволення. У такому разі позивач вважає, що кримінальне -провадження у даній справі було завершено 31.12.2019. Позивач вважає, що за вказаних обставин був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, до нього також були незаконно застосовані інші кримінально-процесуальні дії та рішення, які обмежували його законні права та інтереси. Внаслідок цього позивачу державою Україна в особі відповідача була завдана моральна шкода, яка має бути компенсована державою. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 1000000.00 /один мільйон/ грн. В обґрунтування визначеного розміру моральної шкоди зазначає, що внаслідок тривалого незаконного кримінального переслідування позивач зазнав глибоких і тривалих душевних страждань, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, зниження престижу, репутації, на які було затрачено багато часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Позивач тривалий час перебував в страху і в стресовій ситуації під загрозою кримінального покарання, пов`язаного з обвинуваченням в особливо тяжкому і тяжких злочинах. У відношенні позивача було винесено два обвинувальних вироки. При цьому, сторона відповідача вимагала реального покарання для відповідача у вигляді тривалого позбавлення волі та інших додаткових покарань. Негативними наслідками цих незаконних дій держави України в особі відповідача стали отримання позивачем інвалідності та тяжких захворювань. Крім того, тривалий час позивач був обмежений в свободі пересування, через незаконне застосування до нього запобіжного заходу. Отже, за час слідства і суду позивач зазнав значних негативних змін в нормальній і звичній для себе життєдіяльності, шо завдало йому тяжких моральних страждань. Крім того незаконне кримінальне переслідування з обвинуваченням в особливо тяжкому і тяжких корисних злочинах завдало істотної шкоди репутації позивача, який до того і в час переслідування був керівником підприємства, Зарябинським сільським головою, депутатом Богодухівської ради Харківської області, мав бездоганну репутацію і довіру людей, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, все життя сумлінно працював та був активний в громадському житті. За наведених обставин визначення моральної компенсації у розмірі, що дорівнює гарантованому мінімуму, вважав недоцільним. Також представником позивача була подана письмова заява про доповнення правового обґрунтування позовних вимог, в якій він зазначає, що матеріально-правовими підставами позову є положення ст.ст. 1167, 1173, 1174, ч.ч. 1,2,6 ст.1176 ЦК України. При цьому змістом фактичних підстав є незаконне кримінальне переслідування позивача в цілому, незаконні дії, рішення та бездіяльність у даній кримінальній справі, зокрема рішення про пред`явлення обвинувачення, обрання запобіжного заходу, засудження, а також проведення інших процесуальних дій, що обмежують права та свободи позивача, в тому числі тривале досудове та судове провадження, провадження за відсутності відповідного рішення по суті пред`явленого обвинувачення, тощо. Від прокуратури надійшов відзив, в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Так, у відзиві зазначено, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. За правилами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Тобто, законодавець обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди встановлює саме наявність вини особи, що її заподіяла. Отже на думку відповідача у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні винні дії органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також зазначає, що згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під час вирішення спорів про відшкодування моральної шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того посилається на положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами прокуратури Харківської області незаконний дій щодо позивача, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача адвокат Колєснік І.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що строк перебування позивача під слідством слід рахувати з моменту порушення кримінальної справи, тобто з 29.12.2004, а кінцевою датою на його думку є 23.02.2012 - дата, коли суд апеляційної інстанції підтримав рішення першої інстанції про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування. Після того жодних процесуальних дій з боку обвинувачення не було. Вважав, що факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди є очевидним, а заявлений розмір обґрунтовується тривалістю кримінального провадження, тяжкістю пред`явленого обвинувачення, впливом на репутацію позивача, який був депутатом, головою сільської ради, користувався повагою, в той же час порушена кримінальна справа позбавила позивача можливості бути переобраним сільським головою. При визначенні розміру моральної шкоди просив врахувати стан здоров`я позивача, вимушені зміни в його житті, той факт, що [PERSON] двічі чув в судових дебатах, як сторона обвинувачення просить для нього покарання у виді семи років позбавлення волі. Відзначив, що саме на державу покладено обов`язок довести вину особи у вчиненні кримінального правопорушення, до теперішнього часу [PERSON] так і не був засуджений, отже відсутність постанови про закриття провадження у даному випадку слід прирівняти до реабілітуючих підстав. Щодо посилання прокурора на той факт, що після повернення справи на додаткове розслідування, відомості про кримінальне правопорушення могли бути внесені до ЄРДР, зазначив, що саме прокурор має можливість перевірити ці відомості та повідомити про них суд, оскільки сторона позивача доступу до єдиного реєстру досудових розслідувань не має. Підкреслив, що людина є найвищою соціальною цінністю і відповідальність за забезпечення її прав покладено на державу. Прокурор Кальман М.Ю. в судовому засіданні вважав, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди, оскільки надані матеріали лише відображають рух кримінального провадження, водночас доказів, що стосовно позивача було ухвалено виправдувальний вирок або провадження щодо нього було закрито у зв`язку за відсутністю складу або події кримінального правопорушення - позивачем не надано. Отже вважав, що твердження позивача про наявність підстав для задоволення позову є лише припущенням. Не виключав, що після повернення справи на додаткове розслідування відомості про кримінальне правопорушення могли бути внесені до ЄРДР у зв`язку з набранням законної сили новим кримінально-процесуальним кодексом. Крім того зазначив, що незрозумілим є те, чому відповідачем у справі є прокуратура, а не Державна судова адміністрація. За наведених обставин просив у позові відмовити. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали, встановив наступне. 29.11.2004 року слідчим прокуратури м. Харкова порушено кримінальну оправу № 17040268 за фактом вчинення головою СФГ «АгроЗар» [PERSON] злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України. Копія відповідного процесуального рішення суду не надавалась, однак посилання саме на вказану дату міститься в постанові про обрання запобіжного заходу /а.с.12/. Постановою слідчого прокуратури Київського району м.Харкова від 14.03.2005 [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд /а.с.12/. Постановою слідчого від 24.03.2005 [PERSON] притягнуто в якості обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України /а.с.8-11/. Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 02.08.2006 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, з позбавленням права займати певні посади на 3 роки без конфіскації майна. Копія цього вироку суду не надавалась, однак посилання на нього міститься в копії апеляційного подання прокурора /а.с.16/. В подальшому зазначений вирок районного суду був скасований Апеляційним судом Харківської області, а справа була направлена до Богодухівського районного суду Харківської області на новий розгляд. Вироком Богодухівського районного суду Харківської області 28.12.2007 [PERSON] було виправдано за ч. 5 ст. 191 КК України та визнано винним за ч. 2 ст. 364, за ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 222 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.70 КК України - у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком 3 роки, без конфіскації майна, із застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням на 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України /а.с.17-22/. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.05.2008 скасовано вказаний вирок районного суду, справу направив до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в іншому складі /а.с.25-27/. Справа була передана для розгляду по суті з Богодухівського районного суду Харківської області до Краснокутського районного суду Харківської області. Постановою Краснокутського районного суду Харківської області від 05.05.2011 кримінальну справу направлено прокурору Київського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід позивачу залишив попередній - підписку про невиїзд. Своєю ухвалою від 08.09.2011 Апеляційний суд Харківської області скасував зазначену постанову районного суду та направив справу на новий розгляд до того ж суду першої інстанції, запобіжний захід позивачу - підписку про невиїзд міру запобіжного заходу позивачу залишив без змін. Постановою Краснокутського районного суду Харківської області від 22.12.2011 кримінальну справу направлено прокурору Київського району м. Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід позивачу залишено без змін - підписку про невиїзд. 23.02.2012 Апеляційний суд Харківської області залишив без задоволення апеляцію прокурора та залишив без змін постанову районного суду про направлення справи на додаткове розслідування. 19.06.2020 [PERSON] звернувся до Харківської місцевої прокуратури №2 із заявою, в якій просив повідомити його про процесуальне рішення, прийняте у справі за його обвинуваченням, надати йому копію такого рішення та повідомити, де знаходяться матеріали справи - з метою подальшого ознайомлення з ними /а.с.47/. На своє звернення [PERSON] отримав відповідь, з якої вбачається, що згідно даних книг обліку вхідної кореспонденції прокуратури Київського району м.Харкова та Харківської місцевої прокуратури №2 постанова Краснокутського районного суду від 22.12.2011 про направлення справи на додаткове розслідування та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 23.02.2012 - до прокуратури не надходили /а.с.48/. З аналогічним запитом [PERSON] звертався і до Харківської обласної прокуратури та отримав відповідь, що перевірка триває та про її результати він буде повідомлений додатково /а.с.49-50/. Згідно з відповіддю Богодухівського районного суду Харківської області кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] 04.07.2008 була направлена за підсудністю до Краснокутського районного суду /а.с.46/. З листа Дергачівської місцевої прокуратури від 15.12.2020 вбачається, що згідно з відповіддю Краснокутського районного суду кримінальна справа за обвинувачення [PERSON] у п`яти томах надана співробітником суду до прокуратури Київського району за вихідним номером 1482 від 15.03.2012 для організації додаткового розслідування та після того до Краснокутського районного суду не поверталась /а.с.119/. З довідки МВС України вбачається, що станом на 06.07.2020 [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває /а.с.51/. З досліджених документів слідує, що місце знаходження матеріалів кримінальної справи за обвинуваченням позивача [PERSON] на сьогоднішній день невідомо, обвинувальний вирок щодо нього або інше процесуальне рішення, яке б констатувало наявність в його діях складу злочину, - не ухвалювались. Виправдувальний вирок або інше процесуальне рішення, зокрема постанова /ухвала/ про закриття провадження з реабілітуючих підстав - також не ухвалювалось. Обговорюючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд виходить з такого. Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Положення цієї норми кореспондуються з положеннями ст.2 КПК України 1960 року, який діяв на час порушення кримінальної справи щодо [PERSON] і до ухвалення у справі рішення про повернення на додаткове розслідування /в період з 2004 по 2012 рік/ та відповідно до яких завданнями кримінального судочинства були визначені охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Таким чином, враховуючи, що відсутні відомості про ухвалення щодо позивача виправдувального вироку або ухвали про закриття провадження щодо нього з реабілітуючих підстав, які б дали суду можливість однозначно стверджувати про незаконність притягнення до кримінальної відповідальності, незаконність застосування запобіжного заходу, тощо, шкода, завдана позивачу, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст.6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99). В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Статтею 62 Конституції України закріплено презумпцію невинуватості та зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Водночас обов`язок доказування винуватості особи у вчиненні злочину покладається в національному законодавстві на слідчого та прокурора / та у деяких випадках - на потерпілого/. При цьому, як було встановлено в судовому засіданні, після ухвалення судом рішення про направлення справи на додаткове розслідування, жодних слідчих дій проведено не було. Отже, протягом тривалого періоду, а саме з 29.11.2004 [PERSON] перебував під слідством, був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль, необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мали для нього відповідні стресові наслідки - він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, відчуваючи при цьому цілком природні хвилювання, та врешті так і не отримав кінцевого вирішення спору. Крім того, починаючи з 14.03.2005 щодо позивача діяли обмеження, пов`язані з обранням щодо нього запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд. Так, незважаючи на те, що повний текст відповідної постанови суду надано не було, відповідно до діючого на той момент кримінально-процесуального законодавства підписка про невиїзд полягала у відібранні від підозрюваного або обвинуваченого письмового зобов`язання не відлучатися з місця постійного проживання або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого, що безумовно викликає певні незручності у повсякденному житті, наслідком яких є моральна шкода. Щодо твердження позивача, що початковою датою є день порушення кримінальної справи, тобто 29.11.2004, суд зазначає наступне. Практика ЄСПЛ свідчить, що відлік часу у кримінальному провадженні, починається з моменту пред`явлення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включаються й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п.253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст.6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд надавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п.1 ст.6 (див. п.62 рішення від 18.01.2007 у справі «Шубінський проти Словенії»)». Досліджені судом письмові матеріали свідчать про те, що кримінальна справа була порушена за фактом скоєння злочину саме головою СФГ «Агрозар» [PERSON] , отже, незважаючи на те, що [PERSON] був притягнутий в якості обвинуваченого тільки постановою від 24.03.2005 року, строк його перебування під слідством слід рахувати саме з 29.11.2004. Отже, суд зазначає, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) стражданнях є: тривала бездіяльність відповідача, що полягала у нездійсненні досудового розслідування належним чином в порядку, передбаченому КПК України з урахуванням завдань кримінального провадження, існування обмежень, пов`язаних з обранням запобіжного заходу, тривале перебування у стані «невизначеності», необхідність витрачати значні зусилля на захист своїх прав і свобод. Таким чином, суд констатує наявність моральної шкоди, протиправність бездіяльності заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і бездіяльністю заподіювача, що у встановленому законом порядку не спростовано відповідачем. Щодо розміру моральної шкоди, визначеної позивачем, виходячи з положень ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», слід зазначити таке. Відповідно статті 2, в редакції закону № 4652-VI від 13.04.2012, що діє і на теперішній час, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. На час виникнення спірних правовідносин, ця норма мала таку редакцію: Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Перелік випадків, наведених у зазначеній нормі, є вичерпним. Тому, враховуючи, що відомості про ухвалення виправдувального вироку суду або про закриття провадження з наведених у цій нормі підстав суду не надавались, розмір моральної шкоди в даному випадку не пов`язаний з мінімальним розміром заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом та має визначатись судом виходячи з загальних правил. Доводи прокурора про те, що прокуратура є неналежним відповідачем у справі, суд не бере до уваги, виходячи з такого. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством. Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. В ППВСУ №4 від 31.03.95 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди міститься роз`яснення, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Так, виходячи з положень ЗУ «Про прокуратуру», саме вказаний орган має бути відповідачем у даній справі. При цьому незалучення до участі у спорі Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14- 515 цс 19) (пункт 44)). Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з того, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує як характер моральних страждань позивача, про які суд зазначив вище, так і їх тривалість, рівень психологічного напруження, яке весь цей час відчував позивач, характер немайнових втрат, зокрема вплив на професійну репутацію [PERSON] , який на сьогоднішній день є ветераном праці, згідно з наданими документами протягом тривалого часу обіймав посади, пов`язані з державною службою, був депутатом районної ради, обирався сільським головою. При цьому записи в трудовій книжці свідчать, що протягом трудової діяльності він не мав жодного стягнення. Отже цілком природно, що порушення кримінальної справи та статус обвинуваченого негативно вплинули на професійну репутацію позивача. На підставі викладеного суд доходить висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 200000.00 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань. Відповідно Положення про Державну казначейську службу України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, з урахуванням викладених обставин, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення шкоди з Державного бюджету України на користь [PERSON] саме шляхом списання коштів з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України. На підставі приведеного вище,

Outcome: partial