Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 01.06.2021 року [PERSON] звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу державної влади. У прохальній частині позовної заяви, позивач просить стягнути з Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 1000000 (один мільйон гривень) відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає наступне. 23.01.2019 року сталася пожежа у спільному коридорі квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності позивачу та її брату [PERSON] . Внаслідок пожежі квартиру було пошкоджено, що підтверджується актом ЛКП «Цитадель-Центр». На час пожежі у квартирі нікого не було. Позивач вказує, що перебувала у своєї тітки [PERSON] в [ADDRESS] , а її брат, який є особою з інвалідністю через психічне захворювання, знаходився на стаціонарному лікуванні в Житомирській обласній психіатричній лікарні. У квартирі [ADDRESS] також нікого не було в день пожежі. Факт пожежі підтверджується Актом про пожежу від 23.01.2019 року, складеним комісією Галицького РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області. Позивач повідомляє, що цим актом також встановлено факт знищення пожежею належного їй майна ? предметів домашнього вжитку та пошкодження стін і стелі квартири, а причина пожежі встановлюється. Актом ЛКП «Цитадель-Центр» від 05.02.2019 року встановлено пошкодження підлоги, стін та знищення перекриття у квартирі позивача та у загальному коридорі квартири. Згідно з довідки Галицького РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області № 1/92 від 04.02.2019 року ймовірною причиною виникнення пожежі може бути або коротке замикання електромережі, або необережне поводження з вогнем. [PERSON] вказує, що таким чином дійсна причина пожежі, в тому числі і можливий умисний підпал, посадовими особами ГУ ДСНС України у Львівській області не було встановлено. Це можливо лише шляхом проведення судово-пожежно-технічної експертизи. Оскільки у квартирі нікого не було, в день пожежі невідомі особи скоїли крадіжку з проникненням у квартиру позивача, про що провадиться досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 1201911400050000371. Відтак, за твердженням позивача, пожежа могла виникнути внаслідок умисного підпалу, вчиненого особами, які проникли до квартири, або внаслідок короткого замикання, викликаного несправністю внутрішньобудинкової електромережі, відповідальність за утримання якої несе ЛКП «Цитадель-Центр». Позивач вказує, що єдиним способом встановлення причини пожежі є проведення судово-пожежно-технічної експертизи. Таким чином, позивач зазначає, що має місце умисне пошкодження її майна шляжом підпалу , тобто скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, або неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами ЛКП «Цитадель-Центр» щодо утримання будинку, чим позивачу завдано шкоди, тобто скоєння злочину, передбаченого ст.367 КК України. На місці події 23.01.2019 року був присутній слідчий Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області Балущак С.Р., який увійшов у склад комісії, яка склала і члени якої підписали Акт про пожежу від 23.01.2019 року. Позивач стверджує, що порушуючи вимоги ст. 214 КПК України, слідчий Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області Балущак С.Р. протягом 24 годин після самостійного виявлення ним обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, відомостей про факт пожежі в ЄРДР не вніс і досудове розслідування не розпочато. 05.02.2019 року позивачем до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області подано заяву про скоєння злочину за фактом данної пожежі. Порушуючи вимоги ст. 214 КПК України, посадові особи Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області протягом 24 годин після подання позивачем заяви про скоєння злочину, відомостей про факт пожежі в ЄРДР не внесли і досудове розслідування за цим фактом не розпочали. У зв`язку з такою бездіяльністю посадових осіб Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області 06.02.2019 року позивачем було подано скаргу, в порядку ст. 303 КПК України, слідчому судді Галицького районного суду м. Львова. 13.02.2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова скаргу було задоволено та зобов`язано посадових осіб Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області вжити передбаченні ст. 214 КПК України заходи щодо реєстрації заяви [PERSON] , поданої 05.02.2019 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань. Відповідно до листа слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Кальки Д.М. № 2234/37/09-19 від 05.03.2019 року даним слідчим на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.02.2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 12019140050000796 від 21.02.2019 року. Позивач стверджує, що грубо порушуючи норми КПК України, слідчі у кримінальному провадженні не провели жодної слідчої дії, не витребували жодного документа та речового доказу, не провели жодної іншої процесуальної дії, не встановили жодних обставин, які входять до предмету доказування. На думку позивача, слідчі у кримінальному провадженні сконцентрувалися на протиправній боротьбі з позивачем, як з потерпілою, виносили ряд протиправних постанов про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою, про закриття кримінального провадження. Не провівши жодної процесуальної дії за півтора року, слідчі не вжили належних заходів для продовження строків досудового розслідування, внаслідок чого проведення слідчих дій під час досудового розслідування взагалі стало неможливим, тобто своїми протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями слідчі протиправно штучно створили підстави для закриття кримінального провадження. Грубо порушуючи норми КПК України, прокурор у кримінальному провадженні сам не провів жодної слідчої дії, не дав слідчим жодної вказівки (доручення) на проведення слідчих дій, не скасував жодної незаконної постанови слідчих про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою, про закриття кримінального провадження, а такі скасовувалися слідчими суддями за скаргами останньої, не вжив належних та своєчасних заходів для продовження строків досудового розслідування. Позивач вказує, що у матеріалах кримінального провадження немає постанови керівника органу прокуратури про призначення процесуального прокурора. Таким чином, у даному кримінальному провадженні взагалі відсутній належно призначений прокурор. Наведеними протиправними, на думку позивача, діями, бездіяльністю та рішеннями слідчі та прокурори, порушили право останньої на захист, як потерпілої, не встановлено обставин пожежі у її квартирі, не встановлено причин пожежі, не встановлено осіб, з вини яких пожежа настала, не встановлено розміру заподіяної матеріальної шкоди, позбавлено позивача права на відшкодування такої шкоди особами, які її заподіяли. [PERSON] вважає, що протиправними діями, бездіяльністю та рішеннями слідчих і прокурорів у кримінальному провадженні їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 1000000 (один мільйон гривень). Саме такий розмір відшкодування моральної шкоди, на думку позивача, є адекватним глибині та тривалості пережитих душевних страждань та переживань, яких остання зазнала внаслідок протиправної поведінки з боку слідчих та прокурорів і які продовжує переживати. Ухвалою суду від 03.06.2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу державної влади, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. 02.07.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ГУ НП у Львівській області. За твердженнями представника відповідача позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує незаконними діями та бездіяльністю службових осіб Галицького ВП ГУ НП у Львівській області та прокуратури, а також тривалим та неефективним досудовим розслідуванням. Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчими, прокурорами у кримінальному провадженні. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, які були у подальшому скасовані слідчими суддями, не свідчить про протиправність дій слідчого чи прокурора та завдання позивачу моральної шкоди, у розумінні статті 23 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідач стверджує, що факт скасування ухвалами Галицького районного суду м. Львова постанов слідчого не є доказами моральної шкоди, а є лише механізмом реалізації права позивача на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні. Таким чином, на думку відповідача, позивач не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй працівниками Галицького ВП ГУ НП у Львівській області моральної шкоди. За відсутності доказів про умисне чи з грубою необережністю затягування досудового слідства, неналежний нагляд за проведенням досудового розслідування, вчинення ними інших протиправних дій, правові підстави для застосування норм ст. 1176, ст. 1173 чи ст. 1174 ЦК України та відшкодування моральної шкоди відсутні. 12.07.2021 року до суду надійшов відзив від Державної казначейської служби України. У відзиві відповідач зазначає, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідач зазначає, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння моральної шкоди. Позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну шкоду та з чого позивач при цьому виходить, а також навести інші обставини, що мають значення для об`єктивного вирішення справи. Також, позивач повинен надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку просить стягнути. На думку відповідача, сам факт скасування постанов про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. З урахуванням наведеного у відзиві, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 20.07.2021 року до суду надійшов відзив від Львівської обласної прокуратури. Зі змісту відзиву вбачається, що Львівська обласна прокуратура з позовними вимогами не погоджується та просить відмовити у їх задоволенні. Зокрема, відповідач вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану її здоров`я, погіршення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєві обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат. Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань, причино-наслідкового зв`язку між їх заподіянням і оціненою шкодою. 04.08.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзиви Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України. З урахуванням викладеного у даній відповіді позивач просить доводи відповідачів викладених у їх відзивах до уваги не приймати, оскільки такі не ґрунтуються на законі та не відповідають дійсним обставинам справи, не підтверджуються належними, допустимими, достатніми доказами і спростовуються поданими з позовною заявою доказами. Ухвалою суду від 02.11.2021 року клопотання представника позивача задоволено та зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області подати до Галицького районного суду м. Львова у строк до 25.11.2021 року оригінали матеріалів кримінального провадження № 12019140050000796 від 21.02.2019 року для огляду у судовому засіданні. У подальшому такі матеріали надані суду та досліджені в процесі судового розгляду. У судовому засіданні 15.06.2022 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити у повному обсязі. 30.11.2021 року до суду надійшли матеріали кримінального провадження №12019140050000796 від 21.02.2019 року. 21.12.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Представник відповідача Львівської обласної прокуратури ? Ванчак А.Л. підтримав доводи, наведені у відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача ГУ НП у Львівській області ? Лазорко І.І. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, доводи, наведені у відзиві, підтримав та просив врахувати при ухваленні рішення. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, з`ясувавши позиції учасників щодо розгляду справи, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Отже, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності представника Державної казначейської служби України є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч.3 ст. 3 ЦПК України). У відповідності до положень пункту 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Європейський суд з прав людини зауважив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v/ UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 25.02.2004 року, наявною у матеріалах справи. 23.01.2019 року сталася пожежа у спільному коридорі квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Факт пожежі підтверджується Актом про пожежу від 23.01.2019 року, складеним комісією Галицького РВ м. Львова ГУ ДСНС у Львівській області. Відповідно до наведеного Акту пожежею знищено речі домашнього вжитку на площі 8 кв.м., також пожежею пошкоджено стіни і стелю на площі 14 кв.м. Згідно з довідки Галицького РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області №1/92 від 04.02.2019 року, ймовірною причиною виникнення пожежі може бути або коротке замикання електромережі, або необережне поводження з вогнем. 05.02.2019 року [PERSON] подано заяву до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області про скоєння злочину за фактом даної пожежі. У зв`язку з бездіяльністю посадових осіб Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області 06.02.2019 р. позивачем подано слідчому судді Галицького районного суду м. Львова скаргу в порядку ст. 303 КПК України. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.02.2019 р. скаргу задоволено та зобов`язано уповноважену посадову особу Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області вжити передбачені ст. 214 КПК України заходи щодо реєстрації заяви, поданої 05.02.2019 р. в Єдиному реєстрі досудових розслідувань. Відповідно до листа слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Кальки Д.М. № 2234/37/09-19 від 05.03.2019 р., даним слідчим на підставі наведеної вище ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.02.2019 р. внесено відомості в ЄРДР за № 12019140050000796 від 21.02.2019 р. 21.03.2019 р. [PERSON] подано слідчому Кальці Д.М. клопотання про призначення у кримінальному провадженні судово-пожежно-технічної експертизи для встановлення причини пожежі та судово-будівельно-технічної експертизи для встановлення розміру матеріальної шкоди, заподіяної пожежею. З матеріалів кримінального провадження, досліджених у процесі судового розгляду, вбачається, що 21.03.2019 р. [PERSON] допитано в якості свідка у кримінальному провадженні за № 12019140050000796 від 21.02.2019 р., про що слідчим Калькою Д.М. складено протокол допиту свідка. Постановою слідчого Кальки Д.М. від 21.03.2019 р. кримінальне провадження було закрите. Про таке процесуальне рішення слідчий Калька Д.М. повідомив [PERSON] листом №Оп-160/37109.19 від 03.04.2019 р. 08 квітня 2019 р. [PERSON] через свого представника - Телішевського І.Д. подано слідчому судді Галицького районного суду м. Львова скаргу на дану постанову. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25.04.2019 р. постанову слідчого Кальки Д.М. від 21.03.2019 р. про закриття кримінального провадження скасовано. Листом № 5370/37109.09 від 20.05.2019 р. слідчого Кальки Д.М. було повідомлено, що на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25.04.2019 р. відновлено кримінальне провадження, досудове розслідування триває, проводяться усі необхідні і можливі слідчі (розшукові) дії, спрямовані на швидке, повне та неупереджене розслідування з метою прийняття законного процесуального рішення в розумні строки. 24.05.2019 р. [PERSON] слідчому Кальці Д.М. подано клопотання, в якому остання просила надати їй письмове повідомлення про вирішення по суті клопотання від 21.03.2019 р. про призначення судових експертиз, звернувши увагу на те, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25.04.2019 р. було скасовано постанову про закриття кримінального провадження, зокрема тому, що не проведено судово-пожежно-технічну експертизу. На дане клопотання слідчим Калькою Д.М. надіслано Лист № Оп-284/3710919 від 28.05.2019 р. про те, що клопотання долучене до справи, та що [PERSON] не є стороною кримінального провадження та не може подавати клопотання. На таку бездіяльність слідчого Кальки Д.М. 04.06.2019 р. [PERSON] подано до слідчого судді Галицького районного суду м. Львова скаргу. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 10.06.2019 р. скаргу задоволено та зобов`язано слідчого Кальку Д.М. розглянути належним чином клопотання від 21.03.2019 р. про призначення судових експертиз та за результатами такого розгляду постановити процесуальне рішення та повідомити [PERSON] . Листом слідчого Кальки Д.М. № 7587/3710919 від 10.07.2019 р. повідомлено [PERSON] , що з врахуванням наведеної ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова він повторно розглянув клопотання від 21.03.2019 р., долучив його до матеріалів кримінального провадження, а також повідомив, що [PERSON] не є стороною кримінального провадження та не може подавати клопотання. 04.06.2019 р. адвокатом Телішевським І.Д. подано слідчому Кальці Д.М. разом з документами про підтвердження повноважень представника потерпілого клопотання про надання для ознайомлення та виготовлення фотокопій матеріалів кримінального провадження. На дану заяву слідчим Калькою Д.М. надіслано листа № 128 Аз/3710919 від 05.06.2019 р., яким повідомлено, що адвокат Телішевський І.Д. не є стороною кримінального провадження та не може ознайомлюватися з матеріалами кримінального провадження. 07.08.2019 р. слідчим Калькою Д.М. видано копію постанови від 26.07.2019 р. про закриття кримінального провадження. На дану постанову 15.08.2019 р. про закриття кримінального провадження позивачем подано скаргу слідчому судді Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 27.08.2019 р. скаргу було задоволено, постанову слідчого Кальки Д.М. від 26 липня 2019 р. скасовано. Листом № 10928/37109199 від 17.09.2019 р. слідчий Калька Д.М. повідомив позивача та слідчого суддю, що на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 27.08.2019 р. він відновив кримінальне провадження та що досудове розслідування триває, проводяться необхідні і можливі слідчі (розшукові) дії, спрямовані на швидке, повне та неупереджене розслідування з метою прийняття законного процесуального рішення в розумні строки. 20.09.2019 р. адвокатом Телішевським І.Д. подано слідчому Кальці Д.М. заяву про надання для ознайомлення та виготовлення фотокопій документів, що містяться у матеріалах кримінального провадження, а якщо слідчим відмовлено у визнанні [PERSON] потерпілою, то надати копію відповідної постанови для оскарження. Також, 20.09.2019 р. Телішевський І.Д. подав слідчому Кальці Д.М. клопотання про надання письмового повідомлення про вирішення по суті клопотання від 21.03.2019 р. щодо призначення судових експертиз, а в разі відмови надати копію відповідної постанови, а також про призначення судово-пожежно-технічної та судово-будівельно-технічної експертиз. На ці заяву та клопотання слідчий Калька Д.М. надав листи № 248Аз/3710919 від 23.09.2019 р. та № 249Аз/3710919 від 23.09.2019 р. про те, що адвокат Телішевський І.Д. не є стороною кримінального провадження і не може ні ознайомлюватися з матеріалами кримінального провадження, ні подавати відповідні клопотання. У зв`язку з наведеним, адвокатом Телішевським І.Д. 30.092019 р. подано прокурору в кримінальному провадженні клопотання, у якому останній просив роз`яснити слідчому Кальці Д.М. зміст ст. 55 КПК України та зобов`язати його вивчити зміст КПК України в цілому, надати письмове повідомлення про вирішення клопотання від 21.03.2019 р., про призначення судових експертиз та про надання для ознайомлення матеріалів кримінального провадження. Заступником керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 В.Вавриком, листом № 19р-19 від 03.10.2019 р., скеровано клопотання адвоката Телішевського Д.І. начальнику СВ Галицького ВП ГУНПУ у Львівській області. Листом №14.34/106-19-1023вих19 від 03.10.2019 р. прокурор В.Ваврик за минуванням потреби повернув начальнику СВ Галицького ВП ГУНПУ у Львівській області матеріали кримінального провадження та просив про результати досудового розслідування повідомити Львівську місцеву прокуратуру № 1 до 25.10.2019 р. У зв`язку з вищенаведеним, адвокатом Телішевським І.Д. 08.10.2019 р. подано слідчому судді Галицького районного суду м. Львова скаргу на бездіяльність прокурора. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22.10.2019 р. скаргу було задоволено, зобов`язано уповноваженого прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 - процесуального керівника у кримінальному провадженні, розглянути в порядку ст. 220 КПК України клопотання представника потерпілої [PERSON] та адвоката Телішевського І.Д. від 30.09.2019 р., за результатами розгляду винести постанову, копію якої направити заявникові. 07.11.2019 р. адвокатом Телішевським І.Д. подано прокурору в кримінальному провадженні клопотання з вимогою виконати ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22.10.2019 р. Листом № (14-39)230-19 від 11.11.2019 р. заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 В.Ваврик, повідомив адвоката Телішевського І.Д., що на виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22.10.2019 р. заява (клопотання) адвоката Телішевського І.Д. від 30.09.2019 р., подана в інтересах [PERSON] , Львівською місцевою прокуратурою № 1 розглянута та 03.10.2019 р. скеровано у Галицький ВП ГУНПУ у Львівській області для розгляду по суті і на підтвердження виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22.10.2019 р. скеровує копію супровідного листа від 03.10.2019 р.№19р-19. Слідчий Калька Д.М. своїм листом № 259 Аз/3710919 від 17.10.2019 р. повідомив адвокату Телішевському І.Д., що в межах своєї компетенції він уважно розглянув клопотання від 30.09.2019 р., та повідомив, що адвокат Телішевський І.Д. не є стороною кримінального провадження та не може подавати клопотання. 20 грудня 2019 р. адвокат Телішевський І.Д. подав слідчому Кальці Д.М. клопотання від 19.12.2019 р. про призначення судових експертиз - судово-пожежно-технічної та судово-будівельно технічної, а також клопотання про надання для ознайомлення та виготовлення фотокопій документів матеріалів кримінального провадження, а в разі відмови у визнанні [PERSON] потерпілою, надати копію відповідної постанови для її оскарження. Оскільки слідчий Калька Д.М. дані клопотання не вирішував у встановлений ст. 220 КПК України 3-денний строк, то адвокатом Телішевським І.Д. 27.12.2019 р. подано скаргу слідчому судді Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2020 р. таку скаргу було задоволено, зобов`язано слідчого розглянути в порядку ст. 220 КПК України два клопотання представника [PERSON] адвоката Телішевського І.Д. від 19 грудня 2019 р., за результатами розгляду винести постанову, копію якої направити заявникові. На дані клопотання слідчий Калька Д.М. надіслав лист № 340Аз/3710919 від 28.12.2019 р., згідно якого, він в межах своєї компетенції розглянув клопотання від 19.12.2019 р. та долучив до матеріалів кримінального провадження, а також повідомив, що адвокат Телішевський І.Д. не є стороною кримінального провадження та не може подавати клопотання. Слідчий, також, долучив до листа копію постанови слідчого Кальки Д.М. від 28.12.2019 р. про відмову у визнанні потерпілим. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2020 р. скаргу задоволено, постанову слідчого Кальки Д.М. від 28.12.2019 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим скасовано. 28 січня 2020 р. адвокатом Телішевським І.Д. подано слідчому Кальці Д.М. клопотання про виконання ухвал слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2020 р. та слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2020 р. На дане клопотання слідчий Калька Д.М. надіслав лист №1310/37/09-20 від 28.01.2020 р., копію якого надіслав слідчому судді Галицького районного суду м. Львова. В даному листі слідчий повідомляє, що він уважно розглянув ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова Романюка В.Ф. від 13.01.2020 р. про скасування постанови слідчого Кальки Д.М. від 28.12.2019 р. про відмову у визнанні потерпілим і на виконання цієї ухвали повторно виніс постанову від 27.01.2019 р. про відмову у визнанні потерпілою [PERSON] . Також, вказав що досудове розслідування триває, проводяться необхідні і можливі слідчі дії, спрямовані на швидке, повне, неупереджене розслідування, з метою прийняття законного процесуального рішення у розумні строки. До даного листа слідчий Калька Д.М. додав копію своєї постанови від 27.01.2020 р. про відмову у визнанні потерпілим. На клопотання адвоката Телішевського І.Д. від 28.01.2020 р. слідчий Калька Д.М. надав листа № 1309/37/09-20 від 28.01.2020 р., копію якого надіслав слідчому судді Галицького районного суду м. Львова, в якому повідомляє, що ухвала слідчого судді Галицького районного суду м. Львова Фролової Л.Д. від 10.01.2020 р., якою зобов`язано слідчого розглянути в порядку ст. 220 КПК України два клопотання представника [PERSON] ? адвоката Телішевського І.Д. від 19.12.2019 р. слідчим уважно розглянута і такі клопотання адвоката Телішевського І.Д. розглянути в межах ст. 220 КПК України неможливо, оскільки адвокат Телішевський І.Д. не є стороною кримінального провадження, про що ним винесена мотивована постанова про відмову у визнанні потерпілою [PERSON] . У цьому листі слідчий Калька Д.М. додатково роз`яснює зміст ч. 1 ст. 220 та п.19 ст. 3 КПК України. До цього листа слідчий Калька Д.М. долучив копії своїх відповідей на два клопотання Телішевського І.Д. від 20.12.2019 р., постанови від 28.12.2019 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою, постанови від 27.01.2020 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою. На клопотання представника позивача від 28 січня 2020 р. слідчий Калька Д.М. надав листа №18Аз/37/09-20 від 11.02.2020 р., в якому повідомив, що уважно розглянув це клопотання щодо виконання ухвал слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2020 р. та слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2020 р., долучив його до матеріалів кримінального провадження, та повідомив, що на виконання цих ухвал на адресу Галицького районного суду м. Львова та на адресу [PERSON] ним скеровано відповіді № 1309/37/09-20 від 28.01.2020 р. та № 1310/37/09-20 від 28.01.2020 р., згідно з якими адвокат Телішевський І.Д. не є стороною кримінального провадження, а також додатково роз`яснено зміст ч. 1 ст. 220 та п.19 ст. 3 КПК України. На постанову слідчого Кальки Д.М. від 27.01.2020 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою подано скаргу слідчому судді Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 06.02.2020 р. скаргу задоволено, постанову слідчого Кальки Д.М. від 27.01.2020 р. про відмову у визнанні потерпілим скасовано. 24.02.2020 р. адвокат Телішевський І.Д. подав слідчому Кальці Д.М. два клопотання - про надання матеріалів кримінального провадження для ознайомлення та про проведення слідчих дій - допитів свідків, призначення експертиз, а також надав копію ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 06.02.2020 р. Оскільки слідчий Калька Д.М. у встановлений 3-денний строк не повідомив про результати вирішення клопотань, Телішевський І.Д. 10.03.2020 р. подав скаргу слідчому судді Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 12.03.2020 р. скаргу на бездіяльність слідчого задоволено та зобов`язано слідчого розглянути по суті кожне з двох клопотань адвоката Телішевського І.Д., який діє в інтересах [PERSON] , відповідно до вимог ст. 220 КПК України та про прийняте рішення повідомити скаржника. На дані клопотання слідчий Калька Д.М. надав Телішевському І.Д. лист № 2445/37/01-20 від 25.02.2020 р. про те, що він розглянув ці клопотання та долучив їх до матеріалів кримінального провадження і, з врахуванням ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 06.02.2020 р., виніс постанову від 20.02.2020 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою, повторно роз`яснив зміст ч. 1 ст. 220 та п.19 ст. 3 КПК України та долучив копію своєї постанови від 20.02.2020 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою. Листом № 2444/37/01-20 від 25.02.2020 р. слідчий Калька Д.М. повідомив, що на виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 06.02.2020 р., яку він в межах своєї компетенції розглянув та ним винесено постанову від 20.02.2020 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою. Листом № 4345/37/09-20 від 03.04.2020 р. слідчий Калька Д.М. повідомив, що він уважно розглянув ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 12.03.2020 р. про зобов`язання розглянути два клопотання адвоката Телішевського І.Д. від 24.02.2019 р., на ці клопотання надавалися відповіді № 2445/37/01-20 від 25.02.2020 р. з додатком постанови про відмову у визнанні потерпілою [PERSON] , та на виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 12.03.2020 р. такі клопотання адвоката Телішевського І.Д. неможливо розглянути, оскільки останній не є стороною кримінального провадження. На постанову слідчого Кальки Д.М. від 20.02.2020 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою 12.03.2020 р. було подано скаргу слідчому судді Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 17.03.2020 р. скаргу задоволено, постанову слідчого Кальки Д.М. від 20.02.2020 р. про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою скасовано. 13.05.2020 р. Телішевський І.Д. подав слідчому Кальці Д.М. клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. На дане клопотання слідчий Калька Д.М. Листом № 5937/37/09-20 від 15.05.2020 р., повідомив, що 13.04.2020 р. винесено постанову слідчого про відмову у визнанні [PERSON] потерпілою в кримінальному провадженні. 03.08.2020 р. Телішевським І.Д. подано клопотання слідчому Божнику О. про надання для ознайомлення матеріалів кримінального провадження та про надання копії постанови про закриття кримінального провадження. Постановою слідчого О.Божика від 07.08.2020 р. в задоволенні клопотання Телішевського І.Д. від 03.08.2020 р. про надання матеріалів кримінального провадження для ознайомлення відмовлено в зв`язку з тим, що останній не є стороною провадження. Листом № 206Аз/37/09-20 від 07.08.2020 р. слідчий Божик О. повідомив, що кримінальне провадження закрите і надав копію своєї постанови про закриття кримінального провадження від 07.07.2020 р. На дану постанову слідчого Божика О. від 07.07.2020 р. про закриття кримінального провадження позивачем та її представником було подано скаргу слідчому судді Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова Волоско І.Р. від 25 серпня 2020 р. наведену постанову слідчого Божика О. від 07-07.2020 р. про закриття кримінального провадження було скасовано. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 01.06.2020 р. в задоволенні клопотання слідчого та прокурора про продовження строків досудового розслідування відмовлено, у зв`язку з тим, що таке клопотання подане слідчим поза межами строку досудового розслідування, який сплив 21.02.2020 р. Крім того, позивач вказує на те, що в межах кримінального провадження було призначено відповідне експертне дослідження. Однак, таке дослідження не проведено через невиконання слідчим клопотання експерта, зокрема ненадання експерту належних та необхідних матеріалів, а також не проведення слідчим необхідних процесуальних дій. Наведені обставини, зокрема підтверджуються долученими до позовної заяви копіями документів, а також дослідженими в процесі судового розгляду матеріалами кримінального провадження. При цьому зміст процесуальних рішень, а також час та обставини їх ухвалення сторонами процесу не оспорюються. Водночас, позивач вказує на те, що вказані обставини, процесуальні рішення та документи свідчать про правомірність та обґрунтованість заявлених вимог. В свою чергу, відповідачі вказують на те, що наведені документи самі по собі або у своїй сукупності не доводять факт спричинення моральної шкоди позивачу. Так, позивач вважає, що наведені нею протиправні, на її думку, дії та бездіяльність органу досудового розслідування та прокуратури є порушенням законодавства, що завдало їй моральної шкоди. Зазначає, що маючи на руках малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яку виховує та утримує сама, (батько дитини [PERSON] не займається вихованням та утриманням дитини, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 р. у справі № 466/7035/19 позбавлений батьківських прав, аліментів на утримання дитини не платить, хоча є рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2020 р. у справі № 461/3320/20 про стягнення аліментів), будучи співвласником пошкодженої квартири [ADDRESS] разом із з братом [PERSON] , який хворіє психічними захворюваннями та є інвалідом, залишилася з пошкодженою пожежею квартирою, залишилася без коштів для її ремонту та без надії на відшкодування заподіяних їй пожежею збитків, і це сталося не тому, що пожежа настала не внаслідок кримінального правопорушення, а тому що таке кримінальне правопорушення не було розслідуване належним чином слідчими та прокурором і можливість такого розслідування через протиправні рішення, дії та бездіяльність слідчих та прокурорів на даний час повністю втрачена. Завдання моральної шкоди позивач обґрунтовує несправедливістю, яка вчинена незаконними діями працівників правоохоронних органів, що полягала у небажанні розслідувати злочин. В свою чергу, відповідачі не погоджується із заявленими позовними вимогами у повному обсязі. Зокрема, у відзиві представники відповідачів зазначають, що важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди, є наявність доказів. Це факти, що підтверджують страждання фізичної особи, у відповідності до статті 23 ЦК України. Доказами заподіяння позивачу моральної шкоди мають слугувати висновки психолого-психіатричної експертизи. Жодної експертизи на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Наведене узгоджується з висновком висловленим у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України, під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Положення статті 307 КПК України визначають зміст ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд (слідчий суддя), здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, зокрема наявність належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою службових осіб органу досудового розслідування та моральною шкодою. Фактично у даній справі доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися у кримінальному провадженні, натомість у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди її здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння їй, внаслідок неправомірних дій відповідачів моральної шкоди. Тобто, матеріали справи не містять доказів достатніх для доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого можливо встановити наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади (Національної поліції, прокуратури) моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Так, оцінюючи надані позивачем докази, суд виходить з того, що такі, зокрема надані суду ухвали слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова, встановлюють факт реалізації позивачем свого права на оскарження бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури в межах процедури кримінального процесуального закону. Той факт, що ухвалами слідчих суддів зобов`язано забезпечити внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за заявою позивача, а також те, що неодноразово скасовувались постанови слідчих у кримінальному провадженні, сам по собі не доводить заподіяння їй шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю відповідачів. При цьому сам факт винесення слідчими суддями ухвал, якими за результатами розгляду скарги позивача та її представника, зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження, про відмову у визнанні потерпілим, про неналежний розгляд клопотання не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може сам по собі бути достатнім доказом того, що бездіяльність чи дії відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлено зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою правовою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів та притягнення їх до цивільно-правової відповідальності. Більше того, права [PERSON] були відновлені зазначеними ухвалами слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. Не можливо не відзначити, що сам по собі факт проведення досудового розслідування не свідчить про вчинення кримінального правопорушення. Так, дійсно, в процесі судового розгляду, зокрема з матеріалів кримінального провадження, встановлено неодноразові факти недотримання положень чинного КПК України допущені органом досудового розслідування та прокурорами, що підтверджено відповідними ухвалами слідчих суддів, які такі факти констатують. Очевидним для суду є те, що для того, аби забезпечити дотримання своїх прав, позивач змушена була вживати активні дії спрямовані на їх реалізацію. Так, позивач та її представник в межах даного кримінального провадження неодноразово звертались до слідчого та прокурора з відповідними клопотаннями, а також неодноразово зверталися до слідчих суддів зі скаргами на відповідні дії або бездіяльність слідчих чи прокурорів. Разом з тим, слід відзначити, що відповідні дії позивач та її представник вчиняли в межах наданих їм компетенції та повноважень, визначених саме КПК України. Також, варто відзначити, що визначаючи коло відповідачів та посилаючи на незаконні дії прокурорів та слідчих, з визначенням відповідного еквіваленту розміру відшкодування, позивач фактично не зазначила, чому вимога пред`явлена про солідарне стягнення, адже очевидним є те, що функції та повноваження органу досудового розслідування і прокурора під час кримінального провадження не є тотожними, хоча інколи такі збігаються, що, у свою чергу, вказує на різні наслідки таких дій чи бездіяльності. Відповідно до положень стаття 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Аналіз положень КПК України, зокрема положень наведених вище, вказує на обов`язок органу досудового розслідування та прокурора забезпечити повне, ефективне та об`єктивне розслідування у провадженні. Крім того, наведені положення наділяють учасників кримінального провадження відповідними процесуальними правами, зокрема правом на ініціювання проведення слідчих та процесуальних дій, а також зміни процесуального статусу, зокрема визнання потерпілим. Разом з тим, як наведено вище, положення чинного КПК України встановлюють, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами. Встановлений в ході розгляду справи факт призначення та не проведення експертного дослідження містить ознаки неповноти досудового розслідування. Натомість, суд підкреслює, що положення чинного законодавства визначають можливість встановлення такої неповноти виключно в межах кримінального процесуального, а не цивільного процесуального законодавства. У цьому контексті слід відзначити, що позивач посилається на положення ст. 55 КПК України, і фактично тлумачить їх таким чином, що вважає встановленим факт свого процесуального статусу - потерпілого, з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Разом з тим, відповідно до положень ст.55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого. За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді. Отже, аналіз наведених положень визначає певний алгоритм дій, які пов`язанні з набуттям відповідного процесуального статусу. Зокрема, для набуття такого статусу має бути подана заява про вчинення щодо особи кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Так, незважаючи на те, що відомості до ЄРДР були внесені на підставі ухвали слідчого судді, позивач у даній справі має статус заявника, адже наведена ухвала слідчого судді була винесена на підставі оцінки заяви про вчинення кримінального правопорушення саме від позивача. Згідно статті 60 КПК України, заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. Заявник має право: 1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; 1-1) отримувати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; 2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; 3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування. У свою чергу, наведені вище положення КПК України встановлюють, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді. У даному випадку суд не надає оцінки питанню своєчасності, з точки зору дотримання положень КПК України винесення рішення про встановлення процесуального статусу (визнання) потерпілого позивача у кримінальному провадженні, зокрема винесення рішення про відмову в задоволенні клопотання про визнання потерпілим. Разом з тим, неможливо не відзначити, що чинний КПК України наділяє слідчого або прокурора повноваженнями відмовити у залученні до провадження в якості потерпілого тій чи іншій особі, навіть за наявності у неї процесуального статусу заявника. Аналіз матеріалів кримінального провадження вказує на те, що і прокурор (процесуальний керівник), і слідчий (в провадженні яких перебувало кримінальне провадження) не погоджувались з тим, що позивач у даному провадженні має статус потерпілого. Наведене засвідчено декількома постановами та листами за заявою позивача чи її представника, а також відсутністю у матеріалах провадження даних про вручення відповідної пам`ятки в порядку ст. 55 КПК. Суд також не надає оцінки законності такої позиції слідчого чи прокурора, адже така позиція повинна оцінюватись виключно в межах встановленої чинним КПК процедури. Натомість, в даному випадку суд бере до уваги саме те, що фактично і орган досудового розслідування, і прокурор не встановили, згідно їх позиції, фактів спричинення шкоди позивачу, адже останні не залучили позивача до участі у справі в якості потерпілого. Саме цей факт є ключовим в контексті оцінки доводів позивача щодо її процесуального статусу, адже суд не може наділити позивача таким статусом під час розгляду справи в порядку ЦПК України. Наведені вище доводи позивача щодо ймовірної неповноти досудового розслідування можуть оцінюватись виключно в контексті доведення прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю позивача та спричиненням їй моральної шкоди. Разом з тим, чинний КПК України наділяє учасників кримінального провадження достатньо дієвими механізмами реалізації та захисту своїх прав. Зокрема, до таких механізмів можна віднести звернення до органу досудового розслідування чи прокурора з відповідним клопотанням (ст.220 КПК) та оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора (ст.303 КПК). Чим позивач, як вбачається з матеріалів справи, неодноразово скористалася, тобто у такий спосіб забезпечила відновлення своїх прав. Отже, в ході розгляду справи встановлено, що матеріали кримінального провадження, зокрема наявні у них процесуальні рішення, свідчать про те, що такі не містять процесуального рішення про визнання позивача потерпілим у провадженні. Також, наведені матеріали не містять належного процесуального рішення, яке встановлює факт спричинення шкоди позивачу саме внаслідок вчинення кримінального правопорушення, адже посилання слідчої у постанові про закриття кримінального провадження на спричинення шкоди позивачу не містить даних про її причини, розмір шкоди, а також сам факт вчинення злочину. У суду не викликає сумнівів тяжкість матеріального становища позивача та складні сімейні обставини до яких вона потрапила, які підтверджені позивачем відповідними копіями документів щодо її сімейного та матеріального становища. Однак, в ході судового розгляду не встановлено те, що такі складні умови пов`язані з діями чи бездіяльністю прокурорів чи слідчих. Більше того, практично усі такі обставини були присутні у житті позивача до початку досудового розслідування. Разом з тим, у даному випадку, як вже заначено вище, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. В ході розгляду даної справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача (кожного окремо) та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Слід також відзначити, що визначаючи розмір моральної шкоди 1 000 000 грн., позивач обмежилася лише тим, що вказала те, що саме такий розмір вважає адекватним глибині та тривалості пережитих нею страждань та переживань. При цьому, чому нею визначено саме такий розмір, а не будь-який інший позивачем не наведено. Таким чином, з огляду на вищевикладене, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не доведено належними і допустимими доказами факт завдання їй моральної шкоди, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями службових осіб поліції та прокуратури і настанням негативних наслідків, на які вона посилається у позовній заяві, обґрунтовуючи моральну шкоду. З огляду на наведене, доводи позивача про спричинення їй моральної шкоди суд знаходить необґрунтованими, а тому у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити, у звязку із відсутністю законних підстав для задоволення позову. Ухвалюючи дане рішення, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (Справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, рішення від 18.07.2006). Отже, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що встановлені в ході розгляду обставини свідчать про те, що матеріали справи не містять належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів покладених в обґрунтування позовної заяви стосовно того, що [PERSON] було завдано моральної шкоди, а також причин заподіяння такої шкоди, відтак законних підстав для задоволення позову у даній справі немає. На підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справлявся у даній справі.

Outcome: dismissed