Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про відшкодування завданої шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування сторін у шлюбу ними була придбана квартира за адресою [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 06 жовтня 2020 року справа №2610/23391/2012 визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , рішення набрало законної сили 03.06.2021 року. Таким чином, позивачка вважає, що нею доведено документально весь шахрайський ланцюг по незаконному відчуженню квартири з спільного сумісного майна [PERSON] . Так, відповідач в 2013 році позбавив позивача права власності та реєстрації місця проживання, що підлягає моральному відшкодуванню згідно законодавства, в розмірі 200 000 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У квітні 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтовано тим, що жодним із зазначених, позивачкою, судових рішень не встановлено шахрайських дій відповідача. Відсутні будь-які судові рішення, які б підтверджували вчинення відповідачем шахрайських дій, в тому числі щодо відчуження спірної квартири. При цьому позивачкою не лише не доведено незаконних, чи шахрайських дій зі сторони відповідача та його вини у тих чи інших діях, але й не доведено, що описані позивачкою дії відповідача заподіяли їй моральної шкоди. Недоведено [PERSON] і заявленого розміру моральної шкоди у 200 000,00 грн. Крім цього відповідач просив застосувати строк позовної давності. У відповідності до вимог ч.8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи, а також рішень, на які посилалась позивачка вбачається, що 22.08.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Старокиївського району міста Києва зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 347, який розірвано за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі №2- 16476/10 від 23.11.2010 року. 19.09.2003 року [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири придбано у [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] . 24.10.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML- 002-726/2006, за умовами якого [PERSON] отримано 155 000,00 євро кредитних коштів, строком користування ними до 06.10.2012 року. Цього ж дня 24.10.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-002-726/2006 від 24.10.2006 року укладено Договір іпотеки № PCL-002/726/2006, предметом якого є квартира [ADDRESS]. 28.09.2012 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна» у зобов`язаннях за вищезазначеними договорами та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № ML-002-726/2006 від 24.10.2006 року. 17.10.2012 року між ПАТ «ОТГІ Банк» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимога за Договором іпотеки № PCL-002/726/2006 від 24.10.2006 року. Враховуючи розмір заборгованості, який виник у [PERSON] за кредитним договором у сумі 1 621 300,00 грн., - 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON]. укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.M. за реєстровим № 2565, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передав у власність іпотекодержателя [PERSON] предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2017 року у справі № 761/38184/15-ц визнано незаконними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л.М. щодо посвідчення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11.04.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого за № 2565, з підстав неотримання приватним нотаріусом згоди [PERSON]. па укладення оспорюваного договору. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року у справі № 761/9942/15-ц, з цих же підстав, - відсутності згоди [PERSON]. на укладення оспорюваного договору, визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 11.04.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.M. за реєстровим № 2565. В подальшому, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.01.2020 року у справі № 761/5167/19 застосовано наслідки недійсного правочину - договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11.04.2013 року, та скасовано записи в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо належності речових прав на спірну квартиру третім особам та відновлено запис про право власності на спірну квартиру за [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01.10.2020 року у справі № 761/1822/20 Шевченківський РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області зобов`язано відновити реєстрацію місця проживання [PERSON]. та [PERSON] за адресою квартири [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06.10.2020 року у справі № 2610/23391/2012 в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] та право власності на машиномісце № [NUMBER] в підземному автопаркінгу за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом протиправність діяння відповідача та наявність заподіяної їй моральної шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням відповідача, завданою ним шкоди та виною відповідача у заподіяній позивачці моральній шкоді підтверджується судовими рішеннями у справах: № 761/38184/15-ц про визнання незаконними дій приватного нотаріуса щодо посвідчення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11.04.2013 року, № 761/9942/15-ц про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11.04.2013 року, № 761/5167/19 про застосування наслідків недійсності правочину; № 2610/23391/12 про поділ майна подружжя; листом Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 03.04.2017 року, тощо. Однак вказана позивачем обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Так, зазначеними судовими рішеннями не встановлено вчинення шахрайських дій відповідачем стосовно позивача. Долучений позивачкою лист Шевченківського управління поліції ГУ НГІ у м. Києві від 03.04.2017 року підтверджує, що ініційовані заявницею кримінальні провадження закриті, а частина заяв [PERSON]. опрацьована без відкриття кримінального провадження. При цьому сам факт наявності судового спору щодо права власності та судових рішень на користь однієї зі сторін, не свідчить про вчинення іншою стороною шахрайських дій, та заподіяння моральної шкоди, та не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Таким чином, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй відповідачем моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах:від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження№ 61-20488св19);від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19); від 04 березня 2020 року у справі№ 639/1803/18 (провадження № 61-18842св19); від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19); від 20 травня2020 року у справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19). Як вбачається із відзиву відповідача, останній просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача за даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, в яких відсутні докази завдання позивачу шкоди саме відповідачем, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов про стягнення шкоди не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed