Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

У грудні 2020 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, у якому просило стягнути: заборгованість за надані послуги в загальному розмірі 45 020,34 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є обов`язковим виконавцем житлово-комунальних послуг. Відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] та є споживачем цих послуг. Разом з тим, відповідач своєчасно не оплачує надані позивачем послуги, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, яка з урахуванням індексу інфляції та 3% становить 45 020,34 грн. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, через що позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 11 грудня 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 січня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08 червня 2022 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшло клопотання, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, поважність причин неявки не повідомляв, відзив не надсилав. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», утворене рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово - комунальним господарством міста Києва» та віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до цього рішення Комунальне підприємство «Керуюча компанія Шевченківського району», код ЄДРПОУ 34966254, створене за рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради від 19 лютого 2007 року № 187, перейменовано у Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», код ЄДРПОУ 34966254. [PERSON] , як співвласник частини житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , є споживачем житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Станом на день подання цього позову заборгованість [PERSON] перед Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій житлового приміщення - частини житлового приміщення - квартири [ADDRESS] та належить йому на праві приватної власності складає - 41 906,90 грн. (особовий рахунок № [NUMBER] ). З врахуванням 3% річних (1 грудня 2017 року по 1 грудня 2020 року, заборгованість по частині квартири [ADDRESS] за вказаний період складає 11 817,74 грн.) у сумі 1 065,00 грн., інфляційного збільшення (1 грудня 2017 року по 1 грудня 2020 року, заборгованість по частині квартири [ADDRESS] за вказаний період складає 11 817,74 грн.) у сумі 2 048,44 грн. та основного боргу - 41 906,90 грн., сума заборгованості складає 45 020,34 грн. Статтею 13 Конституції України та статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов`язує. Правила статті 322 Цивільного кодексу України передбачають, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками та споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІV (далі - закон 1875), (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини 1 статті 1 закону 1875, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово- комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За частиною 1 статті 13 закону 1875 залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Вимогами статті 19 закону 1875 встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. В свою чергу, пунктами 1 та 5 частини 3 статті 20 закону 1875 встановлено обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такий договір оприлюднений у газеті Київської міської ради «Хрещатик» від 14 липня 2015 року №99. Статтею 32 закону 1875 визначено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. Відповідно до частини 2 статті 638 Цивільного кодексу України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 2 статті 642 Цивільного кодексу України встановлено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), що засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 19 закону 1875 передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Рахунки до сплати за послуги з утримування будинків і споруд та прибудинкових територій для співвласників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку [ADDRESS] , здійснювалися та надавалися щомісячно до сплати [PERSON] на підставі тарифів, затверджених розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31 серпня 2009 року №978 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 29 грудня 2010 року №1221 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури», розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30 квітня 2015 року № 442 «Про встановлення тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 червня 2017 року № 668 «Про встановлення тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)». Звертаючись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані послуги, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» посилається, що відповідач отримує житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору, проте в матеріалах справи відсутній Договір про надання житлово-комунальних послуг, який би був підписаний відповідачем [PERSON] . Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» зазначило, що 14 липня 2015 року в газеті «Хрещатик» № 99 воно опублікувало повідомлення про публічний договір (оферту) про надання КП «Київтеплоенерго» послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Суд зауважує, що саме по собі розміщення позивачем повідомлення у газеті «Хрещатик» № 99 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про надання житлово-комунальних послуг та змісту договору не свідчить про наявність договірних відносин між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» та [PERSON] . На виконання вимог ч. 4 ст. 165 Цивільного процесуального кодексу України, суддею в порядку досудової підготовки справи здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», відповідно до наданої інформації, з якої вбачається, що [PERSON] не зареєстрований у м. Києві. Також для правильного вирішення питання цивільно-правової відповідальності споживача послуг КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» необхідно встановити чи є відповідач власником або співвласником квартири, або за згодою власника вона є іншою особою, яка користується квартирою та отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з яким або від імені якого укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідач [PERSON] є співвласником житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №234061314 від 25.11.2020 року. Тому суд приходить до висновку, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» не визначило правового статусу квартири та її власників/співвласників, що унеможливлює вирішення судом питання про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних саме з [PERSON] , як єдиного власника вказаного майна. Також, суд вважає, що позивачем не доведені суми заборгованості за увесь період, що зазначений в довідках про розмір заборгованості - в довідках про розмір заборгованості суму розраховано на одного власника ( [PERSON] ) за загальний період (присутні в матеріалах справи довідки про нарахування на 4-х аркушах, в яких зазначено 3-х зареєстрованих осіб/користуються послугами). З урахуванням наведеного, суд також не вбачає підстав для застосування до відносин санкцій цивільно-правового характеру, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не доведено факту виникнення у відповідача зобов`язання щодо сплати боргу за фактично спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, тому відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат. Також, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed