Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

02.06.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,0798 га для обслуговування жилого будинку, розташовану по [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 24 грудня 2003 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлегою Г.І., позивач придбала у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] . 26 січня 2004 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Крилову Сергію Васильовичу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Земельна ділянка площею 0,0798 га, для обслуговування житлового будинку, розташована по [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 06.12.1996 року. Вирішити даний спір в позасудовому порядку не має можливості, оскільки земельна ділянка числиться за померлою [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду відкрито підготовче провадження у справі. Ухвалою суду справу було підготовче провадження закрито, призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду залишено без розгляду за заявою позивача вимоги про визнання недійсним видане 26 січня 2004 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Сторони не з`явились в судове засідання, просили розглянути справу без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0798 га (обслуговування житлового будинку) на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ДП, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N 1470-ж від 28.07.1995 року. Павлоградським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення на вказану вище земельну ділянку 10 грудня 1996 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2004 року, яке видано нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна [PERSON] , померлої [INFO] , є її син [PERSON] , свідоцтво видано на спадкове майно приватизовану земельну ділянку площею 0,0798 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлового будинку, яка належала померлої на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 06.12.1996 року Павлоградським міськвиконкомом, згідно рішення №1017 від 21.11.1996 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N 1470-ж. 24.12.2003 року [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №10302. Згідно відомостей станом на 24.06.2022 року, право приватної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано, власником є [PERSON] . [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0798 га за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що до неї перейшло право власності на цю земельну ділянку на підставі частини першої\~статті 377 ЦК України. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. За змістом\~статті 86 Цивільного кодексу Української РСР\~(далі -\~ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються\~Законом України від 07 лютого 1991 року N 697-XII "Про власність"\~(далі -\~Закон N 697-XII), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Аналогічні положення містять пункти 1, 2\~статті 2 Закону N 697-XII\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). За пунктом 3\~статті 2 Закону N 697-XII\~кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3\~статті 4 Закону N 697-XII). Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2\~статті 48 Закону N 697-XII). Відповідно до пункту 1\~статті 51 цього Закону\~громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України. Згідно зі\~статтею 14 цього Закону громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для, зокрема,\~будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. За положеннями\~статті 2 ЦК України\~земельні відносини регулюються земельним законодавством. Відповідно до частин першої, другої\~статті 78 ЗК України\~(2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1\~статті 13 Закону N 697-XII). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року). Стаття 120 ЗК України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (24.12.2003 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша\~статті 120 ЗК України\~(у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з положеннями\~статті 125 ЗК України\~у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №689/26/17. Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Таким чином, позовні вимоги є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved