Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.08.2016 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку з надвірними спорудами за [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку вказаного нерухомого майна. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.07.1988 року по 01.12.2009 року, в період якого 16.05.1996 року на підставі договору дарування відповідач набув у власність житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 626,00 кв.м. Позивачка стверджує, що з метою поліпшення умов проживання, нею та відповідачем, за спільної участі та за спільні кошти було проведення реконструкцію зазначеного будинку, за наслідком чого площа нерухомості і вартість нерухомості значно збільшилась. В подальшому, після проведення будівельних робіт, рішенням Київського районного суджу міста Одеси від 25.07.2007 року по справі №2-4849/2007, було виділено з домоволодіння [ADDRESS] , в натурі частку у розмірі 13/20, та визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] , загальна площа якого складає 186,00 кв.м., разом з літ. «К» - гараж, №2,9 огорожа, 1 мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 326 кв.м. На підставі якого, за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на домоволодіння [ADDRESS] . Приймаючи, що необхідні будівельні та ремонтні роботи з реконструкції вказаного житлового будинку, внаслідок чого вартість цього нерухомого майна істотно збільшилась, були проведені за участі та за рахунок коштів позивачки, остання просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частку вищевказаного спірного домоволодіння, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.08.2016 року, з урахуванням ухвали суду від 25.08.2016 року про виправлення описки, на підставі зазначеного позову, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Разом з позовною заявою позивачем було надано до суду заяву про забезпечення позову, за наслідком розгляду якої 26.08.2016 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] . Зазначену ухвалу суду було змінено ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року та накладено арешт на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] . 17.10.2016 року у попередньому судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] заявила заяву про відвід головуючому по справі, яку ухвалою суду від 17.10.2016 року залишено без задоволення. 13.12.2016 року представником відповідача надано до суду заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те. що спірне нерухоме майно не належить до спільного сумісного майна у відповідності до приписів СК України, а також позивачкою не доведено жодними доказами, в чому полягало істотність збільшення вартості майна, в порівнянні його вартості до проведених робіт та після, не доведено обсяг проведених робіт, а також в чому полягала участь позивачки у проведених робіт з поліпшення майна. Також відповідач зазначив, що не заслуговують до уваги і посилання позивача про проживання у спірному будинку, оскільки під час розгляду справи про розірвання шлюбу, за наслідком розгляду якої 11.11.2009 року ухвалено рішення, остання в судовому засіданні особисто підтвердила, що з 2007 року будь-які сімейні стосунки між ними були припинені. 23.01.2017 року представником позивача були надані до суду додаткові докази по справі, разом з висновком експертного дослідження №785/2016, виконаного 26.09.2016 року експертом ТОВ «Будексперт-Т» А.І.Дзинька. 10.02.2017 під час проведення судового засідання представником відповідача також були надані до суду додаткові докази по справі, на підтвердження того, що під час розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість стосовно розподілу іншого спільного майна подружжя, у зв`язку з чим, відповідач не заявляв вимог стосовно його поділу. 28.03.2017 року ухвалою Київського районного суду міста Одеси, за клопотаннями позивача і відповідача, витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради належним чином завірені копії усіх матеріалів інвентаризаційної справи стосовно житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також з Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] , (паспорт серії [NUMBER] , виданий Центральним РВ УМВС України в Одеській області 25.02.2015 року, закордонний паспорт серії [NUMBER] , виданий 07.07.2009 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] ) за період з 01.08.2016 року по цей час. 11.04.2017 року та 25.04.2017 року до суду надійшла з Державної прикордонної служби України витребувана судом інформація. 17.04.2017 року до суду на виконання ухвали суду від 28.03.2017 року надійшли з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради витребувані судом докази. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.01.2018 року за клопотанням позивача, призначено по справі №520/9583/16-ц судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення яких поставити наступні питання: 1. Яка дійсна (ринкова) вартість 13/20 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (на цей час [ADDRESS] ), яке в цілому складається з одного кам`яного будинку під літ. «А», загальною житловою площею 112,19 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Ц», «Е», «И» - навіси, «Ж» - літня кухня, «З» - веранда, №1-10 огорожа, 1-11 мостіння відображеного у технічному паспорті від 17.06.1995 року, що складено Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», без урахування ринкової вартості надвірних споруд та земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), станом на час набуття [PERSON] даної частки у власність, тобто станом на 16 травня 1996 року? 2. Які ремонтно-будівельні роботи з реконструкції житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), були проведенні у період з 16 травня 1996 року по 2007 рік? Яку ринкову вартість становлять\~ виявлені ремонтно-будівельні роботи з реконструкції житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на 2007 рік? 3. На яку частку, визначеному в грошову еквіваленті та у частках домоволодіння, в результаті проведеної реконструкції, не враховуючи рахунок тенденції до загального подорожчання об`єктів нерухомості, збільшилась вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ),\~ без врахування ринкової вартості надвірних споруд та земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою)? 3. На яку частку, визначеному в грошову еквіваленті та у частках домоволодіння, в результаті проведеної реконструкції, не враховуючи рахунок тенденції до загального подорожчання об`єктів нерухомості, збільшилась вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ),\~ з урахуванням ринкової вартості надвірних споруд та без врахування ринкової вартості земельної ділянки, при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою)? 5. Яка дійсна (ринкова) вартість 13/20 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (на цей час [ADDRESS] ), яке в цілому складається з одного кам`яного будинку під літ. «А», загальною житловою площею 112,19 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Ц», «Е», «И» - навіси, «Ж» - літня кухня, «З» - веранда, №1-10 огорожа, 1-11 мостіння відображеного у технічному паспорті від 17.06.1995 року, що складено Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», без урахування ринкової вартості надвірних споруд та земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), станом на 2007 рік? 6. Яка дійсна (ринкова) вартість 13/20 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (на цей час [ADDRESS] ), яке в цілому складається з одного кам`яного будинку під літ. «А», загальною житловою площею 112,19 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Ц», «Е», «И» - навіси, «Ж» - літня кухня, «З» - веранда, №1-10 огорожа, 1-11 мостіння відображеного у технічному паспорті від 17.06.1995 року, що складено Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», з урахуванням ринкової вартості надвірних споруд та без врахування земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), станом на 2007 рік? На час проведення експертизи вказаною ухвалою суду зупинено провадження по справі №520/9583/16-ц. 22.05.2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшли з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали цивільної справи №520/9583/16-ц, разом з листом про неможливість проведення експертизи. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23 травня 2018 року провадження по цивільній справі №520/9583/16-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності поновлено та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 27.06.2018 року ухвалою Київського районного суду міста Одеси знов призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, на підставі документів наявних в матеріалах справи, проведення якої доручено експертам Одеської філії Київської незалежної судово-експертної установи, на вирішення яких поставлені вищезазначені питання. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. 12.07.2021 року матеріали цивільної справи №520/9583/16-ц повернуті до суду разом з висновком експерта Одеської філії Київської незалежної судово-експертної установи за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за №156 від 30.06.2021 року. Матеріали справи передані головуючому судді Калініченко Л.В. 09.08.2021 року по виходу з щорічної основної відпустки. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.08.2021 року поновлено провадження по справі. 08.09.2021 року представник відповідача надав письмові заперечення стосовно висновку експерта Одеської філії Київської незалежної судово-експертної установи за №156 від 30.06.2021 року. 25.11.2021 року судом ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначити справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судові засідання призначені на 21.01.2022 року 10.02.2022 року, 25.02.2022 року позивач не з`явився, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся належним чином. В судове засідання призначене на 09.06.2022 року сторона позивача знов не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак від представника позивача надійшла до суду заява про відкладення судового засідання, з підстав оголошення в місті Одесі о 08 годині 13 хвилин повітряної тривоги. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні 09.06.2022 року заперечували проти задоволення клопотання про відкладення судового засідання, вважали дії сторони позивача спрямованими на затягування розгляду справи, а також враховуючи строки розгляду справи, наполягали на розгляді справи по суті. Щодо клопотання позивача про відкладення судового засідання, суд зазначає наступне. Суд зазначає, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом\~України № 2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до\~пункту 20\~частини першої статті 106 Конституції України,\~Закону України\~"Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк якого продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента\~№ 133/2022 від 14.03.2022, продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента\~№ 259/2022 від 18.04.2022, продовжено\~з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб\~згідно з Указом Президента\~№ 341/2022\~від 17.05.2022 року. Отже, станом на момент розгляду справи в Україні введено воєнний стан. Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» . Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що правовою основою введення воєнного стану є\~Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України. Статтею 20 вказаного Закону передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до\~Конституції України\~та цього Закону. Статтею 26 вказаного Закону передбачено, що Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до\~Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Приймаючи вищевикладене, суд приймає доводи представника позивача стосовно факту введеного в Україні військового стану, разом з тим, суд зазначає, що повноваження судів наразі не припинені. Щодо тверджень представника позивача про наявність поважних причин неявки до судового засідання, суд вважає необґрунтованими. Як вбачається з відкритих джерел та особисто зазначено представником позивача у клопотанні, повітряну тривогу в місті Одесі було оголошено о 08 годині 13 хвилин, разом з тим, скасування вказаної повітряної тривоги відбулось о 08 годині 35 хвилин. За наслідком викладеного, вбачається, що повітряну тривогу 09.06.2022 року було завчасно скасовано до часу судового засідання призначеного на 10 годину 00 хвилин. Крім того, з поданого позивачем клопотання через електронну пошту вбачається, що воно було скеровано до суду о 08 годині 42 хвилини, тобто вже після того, як в місті Одесі було скасовано повітряну тривогу. У зв`язку з чим, суд не вбачає викладені представником підстави неможливості з`явитись до судового засідання в якості поважної причини неявки до судового засідання. Разом з тим, у відповідності до статті 43 ЦПК України, учасники справи мають право зокрема: брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Учасники справи зобов`язані зокрема: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Як вбачається, представником позивача, який є адвокатом, а відтак особою фахівцем в галузі права, не вичерпано можливі засоби прийняття участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції у відповідності до ст. 212 ЦПК України. Одночасно суд вважає, що неявка сторони позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Згідно з ч.4\~ст.10 ЦПК України\~та\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його,\~утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду. Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки. Як вбачається з матеріалів справи, провадження в цій справі відкрито 23.08.2016 року, тобто розгляд справи здійснювався на протязі більше п`яти років, за який судом було надано можливість усім учасникам процесу в повній мірі скористатись усіма права передбаченими ЦПК України. Починаючи з поновлення провадження по справі, а саме з 09.08.2021 року вбачається наявність систематичних нез`явлень сторони позивача до судових засідань та подання клопотань про відкладення судового засідання. За вказаний термін, після повернення матеріалів справи з експертної установи, стороною позивача не заявлялось жодного клопотання для розгляду судом, як і відсутні будь-які клопотання, які не вирішені судом та можуть вплинути на розгляд справи по суті. На підставі викладеного, приймаючи, що судом розглянуті усі клопотання подані сторонами по справі для доведення заявлених вимог і заперечень щодо позову, стадію підготовчого провадження по справі для збору судом доказів закрито, будь-які строки для подання інших доказів чи клопотань сплили, судом зібрані усі докази за клопотаннями сторін по справі, враховуючи, що провадження по справі триває більше п`яти років, з метою дотримання строків розгляду справи, забезпечення проведення судового засідання та не допущення порушення\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за наслідком чого судом ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 09.06.2022 року за відсутності сторони по позивача. Заслухавши під час розгляду справи пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.07.1988 року, який було розірвано 01.12.2009 року на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.11.2009 року, по справі №2-6617/09, за наслідком чого видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №842. В період перебування в шлюбі, 16.05.1996 року [PERSON] прийняв в дар 13/20 часток житлового будинку, з надвірними спорудами, за [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 16.05.1996 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокіним В.В., зареєстрований в реєстрі за №974. З умов договору вбачається, що прийнята в дар відповідачем частка житлового будинку складалась з: одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 112,19 кв.м. і надвірних будівель: «Б», «В», «Г», «Д», «Ц» - сарай, «Е», «И» - навіс, «Ж» - літня кухня, «З» - веранда, №1-10 огородження, І-ІІ мощення, розташовані на земельній ділянці площею 626 кв.м. На підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 липня 2007 року по справі №2-4849/2007, яке набрало законної сили 06.08.2007 року, виділено з домоволодіння по [ADDRESS] в натурі частку у розмірі 13/20, яка складається з приміщень у житловому будинку під літ. «А»: 1-й поверх: 1-1 житлове 6,6 кв.м., 1,2 житлове 11,7 кв.м., 1-3 коридор 3,9 кв.м., 1-4 житлове 17,6 кв.м., 1-5 ванна кімната - 4,2 кв.м., 1-6 житлове 13,8 кв.м., 1-7 кухня 10,8 кв.м., 1-8 вбиральня 1,1 кв.м.; 2-ий поверх: 1-9 коридор 4,1 кв.м., 1-10 житлове 13,5 кв.м., 1-11 житлове 12,3 кв.м. Визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] , що в цілому складається з літ. «А», 1-ий поверх: 1-1 коридор 7,6 кв.м., 1-2 житлова 17,2 кв.м., 1-3 коридор 3,9 кв.м., 1-4 житлове 17,6 кв.м., 1-5 санвузол 5,3 кв.м., 1-6 коридор 13,8 кв.м., 1-7 кухня-студія 37 кв.м., 1-8 стінна шкафа 2,4 кв.м.; 2-ий поверх: 1-9 коридор 25,3 кв.м., 1-10 санвузол 4,1 кв.м., 1-11 житлова 29,2 кв.м., 1-12 гардероб 3,0 кв.м., 1-13 житлова 19,6 кв.м., загальною площею 186 кв.м., житловою 83,6 кв.м., а також літ. «К» - гараж, №2,9 огорожа, 1- мостіння, що розташоване на земельній ділянці площею 326 кв.м. Припинено право спільної часткової власності [PERSON] на домоволодіння по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення суду, 18.10.2007 року КП «ОМБТІ та РОН» проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказане домоволодіння [ADDRESS] , номер запису 41745 в книзі:288-12, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №16326140 від 18.10.2007 року. З вказаного рішення суду вбачається встановленим, що збільшення житлової і загальної площі будинку пов`язано з проведеною позивачем [PERSON] реконструкцією будинку. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Судом враховується, що сторони по справі перебували у шлюбі та спірне нерухоме майно було придбано у період дії норм Кодексу про шлюб та сім`ю України та СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року. У відповідності до статті 22 КПШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 вказаного Кодексу передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. У відповідності до ст. 25 КПШС, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі статтею 57 СК України, починаючи з 01.01.2004 року та станом на момент розірвання шлюбу між сторонами, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Можна зробити\~висновок,\~що за\~загальним правилом\~майно,\~набуте одним\~з подружжя\~до шлюбу, та\~на підставі\~договору дарування\~або в\~порядку спадкування, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Приймаючи вищевикладені висновки вбачається, що домоволодіння [ADDRESS] , яке належить відповідачеві на праві власності, утворене на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.07.2007 року внаслідок виділу в натурі частки 13/20 належних відповідачеві, на підставі договору дарування, не є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя за загальним правилом у відповідності до положень ст. 24 КПШС та ст. 60 СК України. Разом з тим, Конституція України у статті 41, гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Отже, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Зазначений правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 22.09.2020 року по справі №214/6174/15-ц, який враховується судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України та ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Приймаючи вищевикладене, суд зазначає, що при посиланні на вимоги статті 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Отже, саме на позивачку покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом\~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем під час розгляду справи на підтвердження факту істотного збільшення вартості спірного майна та факту того, що таке збільшення вартості пов`язане з її трудовими і грошовими затратами, надано до суду в якості доказу висновок експертного дослідження №785/2016, складений 26.09.2016 року експертом ТОВ «БУДЕКСПЕРТ-Т» А.І.Дзинька, відповідно до якого встановлено, що ринкова вартість будинку [ADDRESS] , станом на день складення висновку складає 7875160,00 грн. Стосовно надання оцінки вказаному висновку в якості належного доказу, суд зазначає наступне. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані\~встановлюються такими\~засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у наданому до суду висновку експертного дослідження не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Крім того, можливість складання висновку за зверненням учасника справи на момент складання вказаного висновку експертного дослідження передбачено ще не було, оскільки така можливість передбачена з 15 грудня 2017 року дати набрання чинності такими змінами до ЦПК України, в тому числі, в частині викладення ст. 106 цього Кодексу у вищевказаній редакції. Зазначений висновок узгоджується з висновком Великої палати Верховного Суду викладеним у постанові від 18 грудня 2019 року по справі № 522/1029/18. Частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено, що процедура оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлено у статті 12 цього Закону. Підставою для проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (частина перша статті 10, частина перша статті 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні"). Як вбачається, вказаний висновок виготовлений експертом Дзінька А.І., яким зазначено у висновку, що дослідження проведено на підставі заяви [PERSON] від 06.09.2016 року, а також те, що дослідження, розміри та фото фіксація об`єкту дослідження, розташованого за адресою: [ADDRESS] , також проводилось 06.09.2016 року в присутності [PERSON] . Однак, у відповідності до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 28.03.2017 року за №1157, у період з 01.08.2016 року по день надання відповіді наявна інформація стосовно одного перетинання державного кордону України громадянкою [PERSON] , а саме [INFO] виїзд за напрямком 231 Київ - Нью Йорк. За наслідком викладеного, судом достеменно встановлено, що станом на день проведення експертного дослідження та зазначеного виходу на адрес об`єкту дослідження 06.09.2016 року, [PERSON] була відсутня на території України, за наслідком чого зазначені експертом Дзінька А.І. відомості у вищезазначеному висновку №785/2016 від 26.09.2016 року, є недостовірними, а також ставить під сумнів звернення позивачки до судового експерта з відповідною заявою про проведення експертного дослідження. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищевказані обставини, суд не приймає вказаний висновок в якості належного і допустимого доказу. Також судом не приймаються доводи сторони позивача, що визначена експертом вартість спірного об`єкту нерухомості у вказаному висновку та вартість об`єкту нерухомості, яка була зазначена сторонами під час укладення договору дарування від 16.05.1996 року, є підтвердженням різниці вартості об`єкту, оскільки не враховано тенденції загального удорожчання конкретного майна, інфляційні процеси, якісні зміни характеристик самого об`єкта, не пов`язані з внесками подружжя чи одного з них. Крім того,\~у відповідності\~до ст.\~243ЦК\~УРСР в\~редакції діючі\~станом на\~момент укладення\~договору дарування\~від 16.05.1996\~року,\~за яким\~відповідач набув\~у власність\~13/20\~часток спірного\~нерухомого майна,\~ за\~договором дарування\~одна сторона\~передає безоплатно\~другій стороні\~майно у\~власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 228 вказаного Кодексу передбачено, що продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Як вбачається з договору дарування від 16.05.1996 року, ціну переданого в дар нерухомого майна було оцінено за погодженням сторін. За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що вартість майна, яка визначена сторонами при укладенні договору дарування житлового будинку від 16.05.1996 року за домовленістю сторін, не є належним доказом ринкової вартості такого майна станом на час укладення договору. Також під час розгляду справи, на підтвердження факту істотного збільшення вартості спірного майна, судом за клопотанням сторони позивача було постановлено ухвалу про проведення судової будівельно-технічної експертизи, за наслідком якої до суду надано висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №156 від 30.06.2021 року, виконаний експертом Одеської філії Київської незалежної судово-експертної установи Бойко Миколою. Вказаним висновком встановлено, що: По першому питанню. Визначити дійсну (ринкову) вартість 13/20 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (на цей час - [ADDRESS] ), яке в цілому складається з одного кам`яного будинку під літ. «А», загальною житловою площею 112,19 кв.м та надвірних споруд під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Ц», «Е», «И» - навіси, «Ж» - літня кухня, «З» - веранда, №1-10 - огорожа, 1-11 - мостіння відображеного у технічному паспорті від 17.06.1995 року, що складено Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», без урахування ринкової вартості надвірних споруд та земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), станом на час набуття [PERSON] даної частки у власність, тобто станом на\~16\~травня 1996\~року, за відсутності об`єктивних даних про купівлю-продаж аналогічних об`єктів, не вбачається за можливе. Ймовірна (залишкова) вартість домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (на цей час - [ADDRESS] ), яке в цілому складається з одного кам`яного будинку під літ. «А», загальною житловою площею 112,19 кв.м та надвірних споруд під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Ц», «Е», «И» - навіси, «Ж» - літня кухня, «З» - веранда, №1-10 - огорожа, 1-11 - мостіння відображеного у технічному паспорті від 17.06.1995 року, що складено Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», без урахування ринкової вартості надвірних споруд та земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), станом на час набуття [PERSON] даної частки у власність, тобто станом на 16 травня 1996 року становить 276276450 (двісті сімдесят шість мільйонів двісті сімдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят) купоно-карбованців, або 2762 (дві тисячі сімсот шістдесят дві) грн. 77 коп. По другому питанню, експертом надано відповідь. Зважаючи на ту обставину, що експерту на дослідження не було надано звітну документацію на виконання будівельних робіт за період з 1996 року п 2006 рік по реконструкції житлового будинку по [ADDRESS] , встановити точно які саме ремонтно-будівельні роботи з реконструкції житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), були проведені у період з 16 травня 1996 року по 2007 рік та яка їх ринкова вартість не вбачається за можливе. Ймовірна опосередкована вартість ремонтно-будівельних робіт з реконструкції житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] станом на 2007 рік, становить 151257(сто п`ятдесят сім тисяч «двісті п`ятдесят сім) грн. 00 коп без ПДВ. По третьому питанню. В результаті проведеної реконструкції, не враховуючи тенденції до загального подорожчання об`єктів нерухомості, вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), без врахування ринкової вартості надвірних споруд та земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), визначеному в грошовому еквіваленті та у частках, вартість домоволодіння/фактично житлового будинку/ збільшилась на 27%. По четвертому питанню. В результаті проведеної реконструкції, не враховуючи тенденції до загального подорожчання об`єктів нерухомості, збільшилась вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), з урахуванням ринкової вартості надвірних споруд та без врахування ринкової вартості земельної ділянки, при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), визначеному в грошовому еквіваленті та у частках, вартість домоволодіння збільшилась на 21 %. По п`ятому питанню. Дійсна (ринкова) вартість 13/20 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (на цей час - [ADDRESS] ), яке в цілому складається з одного кам`яного будинку під літ. «А», загальною житловою площею 112,19 кв.м та надвірних споруд під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Ц» - сараї, «Е», «И» - навіси, «Ж» - літня кухня, «З» - веранда, №1-10 - огорожа, 1-11 - мостіння відображеного у технічному паспорті від 17.06.1995 року, що складено Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», без урахування ринкової вартості надвірних споруд та земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), станом на 2007 рік становить 567051 (п`ятсот шістдесят сім тисяч п`ятдесят одну) гривню. По шостому питанню. Дійсна (ринкова) вартість 13/20 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (на цей час - [ADDRESS] ), яке в цілому складається з одного кам`яного будинку під літ. «А», загальною житловою площею 112,19 кв.м та надвірних споруд під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Ц» -сараї, «Е», «И» - навіси, «Ж» - літня кухня, «З» - веранда, №1-10 - огорожа, 1-11 - мостіння відображеного у технічному паспорті від 17.06.1995 року, що складено Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», з урахуванням ринкової вартості надвірних споруд та без урахування ринкової вартості земельної ділянки при її існуючому використанні (прав, пов`язаних з земельною ділянкою), станом на, 2007 рік становить 717332 (сімсот сімнадцять тисяч триста тридцять дві) гривні. Надаючи оцінку зазначеному висновку експертизи, суд зазначає, що висновок експерта, відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, належить до засобів доказування, а доказування в силу положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, і висновок експерта не може ґрунтуватися на припущеннях і має бути категоричним. Разом з тим, як вбачається, експерт надаючи відповіді на перше та друге питання стосовно визначення дійсної вартості спірного об`єкту нерухомості та проведених робіт, зазначив про неможливість визначення такої вартості. Разом з тим, зробивши припущення щодо ймовірної вартості, поклав таке припущення в основу висновку експертизи, надавши відповідь на наступні питання, які є похідними та їх висновки залежать від висновків попередніх питань. Суд враховує, що наданий висновок експерта також містить суперечливі положення. Так, як вбачається судовим експертом надано відповідь стосовно збільшення вартості спірного житлового будинку, в результаті проведеної реконструкції, приймаючи, що експерт не вбачав за можливе надати відповіді на визначення ринкової вартості об`єкту нерухомості станом на момент його придбання, що є вихідними даними, а також не надано відповіді на ринкову вартість проведених будівельних робіт з реконструкції. З поданих до суду документів також вбачається, що відповідачем було здійснено звернення до Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України зі скаргою щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності судового експерта [PERSON] , у зв`язку з допущеними порушеннями вимог нормативно-правових актів з питань судово-експертної діяльності під час складення висновку судової будівельно-технічної експертизи №156 від 30.06.2021 року. За наслідком розгляду вказаної скарги, Центральною експертно-кваліфікаційною комісією при Міністерстві юстиції України 18.01.2022 року винесено рішення №2, яким притягнуто судового експерта [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, та застосовано дисциплінарне стягнення. Вказаним рішенням встановлено, що експертом: - порушено строк проведення судової будівельно-технічної експертизи, порядок зміни строків проведення експертизи не погоджено з органом, який призначив експертизу, чим порушено п.1.13 Інструкції №53/5; - порушено обов`язки, покладені на нього пунктом 2.2 Інструкції №53/5,а саме, особисто провести повне дослідження, дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені питання; - порушено оформлення висновку, який не відповідає пункту 4.15 Інструкції №53/5. За наслідком комісія встановила, допущення експертом грубої та очевидної недбалості. Також з вказаного рішення вбачається, що на засіданні дисциплінарної палати ЦЕКК, Експерт підтримав своє письмове пояснення. На запитання членів дисциплінарної палати ЦЕКК повідомив наступне. Щодо першого питання, поставленого Експерту на вирішення, що стосувалось визначення ринкової вартості 13/20 частин домоволодіння, Експерт повідомив, що вартість будівельно-монтажних робіт могла частково збільшитись з 1995 до 1996 року. При визначені залишкової вартості Експерт не міг врахував технічний стан об`єкта. Щодо другого питання, доставленого Експерту на вирішення, Експерт повідомив, що у зв`язку тим, що йому не надано було звітної документації на виконання будівельних робіт, він не міг встановити точно, які саме ремонтно-будівельні роботи з реконструкції житлового будинку були проведені. Щодо взятого Експертом коефіцієнта 1,5 для урахування впливу умов для виконання будівельних робіт, Експерт повідомив, що у зв`язку з тим, що ремонтно-будівельні роботи проводились після демонтажу старої покрівлі та перекриття Експерт визначив для себе шляхом розрахунку приблизну вартості виконаних робіт. Щодо третього та четвертого питання, поставленого Експерту на вирішення, то Експерт погоджується з членами дисциплінарної палати ЦЕКК, що ринкову вартість не можна порівнювати з будівельними роботами. Щодо п`ятого питання, поставленого Експерту на вирішення, членами дисциплінарної палати ЦЕКК зазначено, що з Висновку не зрозуміло як Експертом визначено загальний технічний стан об`єкту дослідження як задовільний на 1995 рік, без вихідних даних. На запитання членів дисциплінарної палати ЦЕКК як Експертом при натурному обстеженні було встановлено, що у період з 1996 по 2007 рік були проведені ремонтно-будівельні роботи, Експерт повідомив, що в матеріалах справи був будівельний паспорт з яким він і співставляв. Пояснити як було визначено (на який час проведені ті чи інші роботи) Експерт де зміг. Приймаючи вищевикладені обставини, допущені порушення, які стосуються не лише процесуального порядку, а значним чином впливають на висновки і вартість визначеної ціни спірного майна, встановлені допущенні експертом припущення під час прийняття за основу вихідних даних, судом вказаний висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №156 від 30.06.2021 року, виконаний експертом Одеської філії Київської незалежної судово-експертної установи Бойко Миколою, в якості належного і допустимо мого доказу не приймається. Клопотання про призначення повторної експертизи, стороною позивача не заявлялось. За наслідком викладеного, суд вважає не доведеним з боку позивача розмір істотного збільшення вартості спірного майна, за період перебування у шлюбі. Судом також не приймається в якості належного доказу договір підряду №3229 від 12.11.200_ року, на підставі якого [PERSON] придбано двері з двостороннім оздобленням, під фарбування, разом з копією накладної та гарантійним талоном, оскільки зазначений договір не містить інформації стосовно його укладення, містить адресу нерухомого майна, як: [ADDRESS] , яка в свою чергу була присвоєна нерухомому майну лише після виділення частки майна в натурі, на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.07.2007 року. Крім того, зазначені докази не є підтвердженням проведення капітального ремонту чи переобладнання житла, тобто значного перетворення об`єкта нерухомості. Як вже судом зазначалось, поточний ремонт житла, без капітального переобладнання не надає підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що позивачем не доведено наявність істотного збільшення вартості належного на праві власності відповідачеві нерухомого майна, а також не доведено жодним доказом, що внесок позивача у переобладнання спірного приміщення у розумінні частини першої статті 62 СК України, що є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. Приймаючи вищевикладене, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності, необґрунтованим, у зв`язку з чим у задоволені позову слід відмовити. Враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed