Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] в інтересах якого діє законний представник [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та передачі ключів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.11.1997 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.11.1999 року шлюб було розірвано, але з 2000 року з відповідачем почали знову проживати разом. Під час спільного проживання народився син [PERSON] , [INFO] . Разом з сином вони проживали в будинку [ADDRESS] . Вказує, що для позивача та сина [PERSON] вищевказаний будинок був постійним місцем проживання, в якому вони всі проживали однією сім`єю. З 2018 року відносини з відповідачем погіршилися, тому позивач з сином змушена була переїхати до своїх батьків. Однак, позивач разом з дитиною, мають місце реєстрації в будинку [ADDRESS] та мають право проживати. Позивач з сином не має можливості проживати в вище вказаному будинку, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях і не впускає до будинку. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.09.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які позивачем усунуто. Відповідно до ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання. 13.12.2021 року відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву. Ухвалою Кіровського\~районного\~суду\~м.\~Кіровограда\~від\~14.12.2021\~року\~залучено до участі\~в\~справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління з питань захисту прав дітей Міської ради міста Кропивницького. Відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14.12.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з» явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав. Представник третьої особи в судове засідання не з» явився, просив розгляд справи провести без його участі. За таких обставин, згідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.\~\~ Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали даної справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] відповідно до свідоцтва про народження, виданого 22.10.2007 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області. Даний факт не заперечується відповідачем. Згідно довідки № 015273/1 про реєстрацію місця проживання особи за відомостями відділу реєстрації місця проживання особи управління у сфері державної реєстрації департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 05.08.2021 року по теперішній час. Відповідно до ксерокопії паспорта (а.с.8) зворотна сторона [PERSON] зареєстрована з 26.01.2010 року по [ADDRESS] . Статтею 41\~Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 383\~ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 319\~ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Місце проживання позивача за вказаною адресою було зареєстровано у якості члена сім`ї власника, з якою він на той час перебував у шлюбі. Відповідно до ч.1 ст.156\~ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. За змістом ч.2 ст.3\~СК України\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 156 цього Кодексу припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів права користуватися займаним приміщенням. Відповідно до вимог статті 47\~Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03). Частиною першою статті 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156\~ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9\~ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У позивача, як колишньої жінки власника квартири, на підставі ч.1 ст.405\~ЦК України виникло право користування чужим майном, а саме квартирою (сервітутне право). Припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.\~64\~ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз чинного житлового законодавства вказує на те, що припинення членства у сім`ї не є підставою для позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Таким чином, позивач, як колишній член сім`ї власника квартири, зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з членами сім`ї власника. Стаття 18 Закону України\~«Про охорону\~дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла». Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. За змістом положень ст.ст.2,6\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Згідно ч.ч. 1,2, 3\~ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.2 ст.18\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки позивач [PERSON] проживав в будинку на законних підставах як дитина член сім`ї власника жилого приміщення та має право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником, спірні правовідносини регулюються нормами ЖК України, що з урахуванням положень ст.\~8\~ч.\~1\~ЦК України узгоджуються з нормами ст. 402 ч. 1, ст. 403, ст. 405 ч. 1 ЦК України. З наведеного вбачається, що неповнолітній син [PERSON] з незалежних від себе обставин не проживав в будинку, тому суд задовольняє позовну вимогу про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відносно [PERSON] . Суд дійшов до висновку, що позовна вимога про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки позивач не проживав в спірному будинку з незалежних від себе підстав. Однією з вимог позивачів є передання примірника ключів від хвіртки паркану та вхідної двері будинку [ADDRESS] . Суд прийшов до висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивач має безперешкодне користування спірною кватирою та вчинити дії пов`язані із зміною замків у квартирі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь [PERSON] в інтересах якого діє законний представник [PERSON] судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial