Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

У жовтні місяці 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову, [PERSON] посилається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Даний будинок подарований позивачу його батьком [PERSON] 05 серпня 2013 року, відповідно до договору дарування житлового будинку. У вказаному будинку фактично проживають батьки позивача. Згідно з довідкою про зареєстрованих осіб, у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , який є батьком позивача, та [PERSON] , який не є родичем позивача, а лише має однакове з ним прізвище. Відповідач не є членом родини позивача, постійно не проживає у житловому будинку з моменту його продажу, особистих речей в будинку не має, комунальні платежі не сплачує, в утриманні будинку участі не бере. Відповідач відмовився самостійно знятися з реєстрації місця проживання. На думку позивача, факт реєстрації відповідача у будинку [ADDRESS] , порушує його права як власника житлового будинку на вільне розпорядження і користування своїм майном, він позбавлений можливості оформити субсидію з оплати комунальних послуг, чи вільно розпоряджатись майном, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Представник позивача - адвокат Мізевич Д.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, в подальшому звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, тому суд, відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 05 серпня 2013 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3824 (а.с.21-22) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 278093240 від 05 жовтня 2021 року (а.с.28-30). В зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Орлівщанського старостинського округу Піщанської сільської ради від 21 вересня 2021 року за № 1276 (а.с.8). Суду надано копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яким підтверджується факт того, що [PERSON] є батьком позивача, [PERSON] (а.с.26). Доказів, які б підтверджували факт проживання відповідача у вказаному будинку або родинного зв`язку з сім`єю позивача, - суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідач, не проживаючи в зазначеному позивачем будинку, втратив право користування ним, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved