Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

03.02.2020 року до Березівського районного суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання втрати права користування житловим приміщенням Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 03.02.2020 року визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Дєткова О.Я. Ухвалою суду від 06.10.2020 року відкрито провадження по справі. Відповідно до розпорядження №491 від 15.12.2021 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ вбачається, що вказана справа підлягає повторному розподілу між суддями у зв`язку з відставкою судді Дєткова О.Я. На підставі викладеного 15.12.2021 року канцелярією суду проведено повторний автоматизований розподіл даної судової справи та визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Римар І.А. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що він на праві власності має житловий будинок по [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] та її неповнолітня дочка - [PERSON] - [INFO] . Як зазначає позивач, що відповідач добровільно не бажає змінити місце реєстрації, чим порушує його право користуватись та розпоряджатись майном. На даний час відповідач не проживає у вищезазначеному будинку, лише зареєстрована. На підставі цього позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити. Також зазначив, що його звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням - є однією із форм його захисту, а саме його прав, як власника вищевказаного житлового будинку. Відповідно до наказу Березівського районного суду Одеської області №15 -ОД від 01.06.2022 року, постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантинуз метою запобігання поширенню на території України гострої гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) та відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12.03.2020 року до 31.08.2022 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку. Також указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 23.08.2022 року. У судове засідання 14.06.2022 року позивач не з`явився. Одночасно від нього надійшла заява про слухання справи у його відсутності. На задоволенні позову наполягає та просить задовольнити його (а.с.55). Відповідач [PERSON] у судове засідання 14.06.2022 року також не з`явилася. На адресу суду надіслала заяву про слухання справи у її відсутності. Позов не визнає та просить залишити його без задоволення (а.с.31). За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як відзначив суд у рішенні у спра\-ві «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». Враховуючи вищевикладене, з урахуванням поданих заяв від сторін про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). [PERSON] разом зі своєю неповнолітньою дочкою - [PERSON] зареєстровані в будинку [ADDRESS] , про що свідчить домова книга. З огляду на вказане, позивач звернувся з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати її та неповнолітню доньку такими, що втратили право користування вищевказаним будинком. . Водночас, позивачем у позовній заяві не зазначено неповнолітню доньку у якості відповідача, хоча останній просить також визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Більш того, у позовній заяві та під час розгляду справи, позивачем не заявлено клопотання про залучення у якості відповідача або третьої особи, органу у справах дітей, оскільки неповнолітня фактично залишиться без відповідного місця реєстрації . Суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу, предмет, сторін (інше) позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше) позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу. Проте, незважаючи на вищевикладене, суд враховує також наступне: Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною 4 ст. 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 71-72 Житлового кодексу України передбачає підстави для визнання осіб такими , що втратила право користування жилим приміщенням для висновку, а саме: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. .Згідно ст. 64 ЖК України передбачено: члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Суд також враховує висновки Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21. Серпня 2019 року в справі №569/4373/16 (пров №14-298цс19) в якій вказано що: факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Відповідачі на законних підставах, а саме: зі згоди власника були зареєстровані у спірному житловому приміщенні. При цьому, малолітня дитина відповідача зареєстрована у будинку за місцем реєстраційного обліку матері ще до подання позивачем до суду позову. Тому, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання [PERSON] та її неповнолітньої дочки [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають за необґрунтованістю та безпідставністю.

Outcome: dismissed