Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

16.03.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , згідно вимог якої останній просить суд визнати недійсним шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , про що Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Києві внесено актовий запис №263 від 04.03.2016 року, з моменту його укладення, зокрема з 4 березня 2016 року. Мотивуючи позовні вимоги вказує, що 4 березня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, про що Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Києві внесено актовий запис №263 від 04.03.2016 року. Державна реєстрація шлюбу проведене на підставі заяви про державну реєстрацію шлюбу від 02.03.2016 року. Від шлюбу сторони не мають дітей, не набули спільного майна та фактично спільно не проживали і спільного господарства не вели, оскільки позивач працює та постійно проживає за межами України, а відповідач постійно проживає з сином від першого шлюбу в Україні. Позивач вказує, що ще до укладення шлюбу, з 2011 року відповідач хворіла на онкологічне захворювання мала 3 групу інвалідності, про що позивачу не було відомо на момент укладення шлюбу в 2016 році. Відповідач відмовилася від проходження добровільного медичного обстеження, внаслідок чого приховала на момент реєстрації дійсний стан свого здоров`я від позивача, зокрема наявність тяжкої хвороби - онкологічного захворювання (інвазивна протокова карцинома м/3 Т1МN0) та 3 групу інвалідності, яка почала прогресувати після реєстрації шлюбу, внаслідок чого відповідач отримала 1 групу інвалідності. У зв`язку із вказаною хворобою відповідачу не рекомендовано вагітніти, оскільки вказана хвороба та її наслідки можуть негативно відобразитися на здоров`ї дітей та самої відповідача у випадку вагітності. Таким чином, позивач не може створити повноцінну сім`ю разом з відповідачем, що суперечить його правам та інтересам, які мав позивач при укладенні шлюбу. Якби відповідач повідомила належним чином позивача про дійсний стан свого здоров`я та наслідки для їх з позивачем майбутньої сім`ї (можливості мати дітей). Позивач міг відмовитися від укладення шлюбу, оскільки шлюб без дітей суперечить інтересам позивача і його волевиявленню. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом про визнання шлюбу недійсним. 23.03.2021 ухвалою суду було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 11.06.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 22.07.2021 ухвалою суду було задоволено клопотання сторін та витребувано у: - [PERSON] (Місцепроживання: [ADDRESS] ) та у Державної авіаційної служби України (проспект Перемоги, 14, м. Київ, 01135) належним чином засвідчені копії всіх медичних сертифікатів, що видавалися [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), з 04.03.2016 по даний час, та відповідні їм дані медичних оглядів. - у Печерського районного у місті Києві відділу державної реєстрації цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Києві матеріали справи актового запису №263 від 04.03.2016 року про укладений 04.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] . 22.11.2021 підготовче засідання у справі було закінчено, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду на 24.01.2022. В судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, визнати шлюб недійсним, на підставі ч. 1 ст. 41 Сімейного кодексу України, посилаючись на те, що відповідач відмовилася від проходження добровільного медичного обстеження, внаслідок чого приховала на момент реєстрації шлюбу дійсний стан свого здоров`я від позивача, зокрема, наявність тяжкої хвороби - онкологічного захворювання, (інвазивна протокова карцинома м/3 Т1М1N0) та третю групу інвалідності, через що відповідач не може мати дітей. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що на момент укладення шлюбу вона мала інвалідність 3 групи і мала можливість ведення нормального життя лише з деякими обмеженнями; стан свого здоров`я від позивача не приховувала, що встановлено рішенням суду; неможливість мати дітей на момент укладення шлюбу позивачем не доведена; наведені позивачем причини можуть бути підставою для розірвання шлюбу, але не для визнання його недійсним. Представник позивача під час судового розгляду позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судове засідання, що призначено на 04.07.2022 представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Що стосується явки в судове засідання представника позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, 24.01.2022 в судовому засіданні розгляд справи розпочався по суті, представник позивача надав пояснення та суд перейшов до дослідження доказів, проте в засіданні було оголошено перерву за клопотанням представника позивача до 09.02.2022. Проте на визначену дату та час останній не з`явився, та як наслідок було оголошено перерву до 28.03.2022, на яке представник не з`явився, та в судовому засіданні було оголошено перерву до 04.07.2022. Разом з тим, на вказану дату представник позивача - адвокат Соболівський А.М. направив до суду клопотання про відкладення розгляду, оскільки останній перебуватиме у місті Коростишів, а тому у зв`язку з першою його неявкою просив відкласти судове засідання, проте у задоволенні клопотання судом було відмовлено у зв`язку з зловживанням останнім процесуальними правами та навмисним затягуванням розгляду справи, враховуючи, що пояснення по суті спору стороною були надані, суд ухвалив прийняти рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідачів викладені у відзивах, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, що ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка - ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Судовим розглядом встановлено, що 04.03.2016 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, про що Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України внесено актовий запис № 263 від 04.03.2016 року, на підставі заяви про державну реєстрацію шлюбу від 02.03.2016 року. Дані обставини не оспорювалися сторонами і підтверджуються відомостями з відповідного актового запису, витребуваного ухвалою суду від 22.07.2021. Сімейне законодавство містить вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставами для визнання шлюбу недійсним у судовому порядку. Так, відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 41 Сімейного кодексу України шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків. Відповідно до частини 5 ст. 20 Сімейного кодексу України приховування відомостей про стан здоров`я одним з наречених, наслідком чого може стати (стало) порушення фізичного або психічного здоров`я іншого нареченого чи їхніх нащадків, може бути підставою для визнання шлюбу недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» орган державної реєстрації актів цивільного стану, що прийняв заяву про реєстрацію шлюбу, зобов`язаний ознайомити наречених з умовами і порядком державної реєстрації шлюбу, їхніми правами та обов`язками як майбутніх подружжя і батьків, обов`язком повідомити один одному про стан свого здоров`я, попередити наречених про відповідальність за приховання відомостей про наявність перешкод для державної реєстрації шлюбу. Пунктом 1 глави 2 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 передбачено, що для державної реєстрації шлюбу жінкою та чоловіком особисто подається заява про державну реєстрацію шлюбу (додаток 7) до органу державної реєстрації актів цивільного стану за їх вибором. Відповідно до п. 8. глави 2 розділу III тих же правил орган державної реєстрації актів цивільного стану, що прийняв заяву про державну реєстрацію шлюбу, зобов`язаний ознайомити наречених з умовами і порядком державної реєстрації шлюбу, їхніми правами та обов`язками як майбутніх подружжя і батьків, обов`язком повідомити один одному про стан свого здоров`я, попередити наречених про відповідальність за приховання відомостей про наявність перешкод для державної реєстрації шлюбу. У графі «Для відміток» актового запису про шлюб зазначається: «Особи попереджені про правові наслідки недійсності шлюбу у разі повідомлення завідомо неправдивих даних щодо свого сімейного стану» та проставляються підписи наречених. Орган державної реєстрації актів цивільного стану під час приймання заяви про державну реєстрацію шлюбу інформує наречених про можливість здійснення медичного обстеження та за їх бажанням видає направлення за зразком, затвердженим Міністерством охорони здоров`я. Про видачу направлення або про відмову наречених від його отримання працівниками органу державної реєстрації актів цивільного стану робиться відповідний запис у заяві про державну реєстрацію шлюбу та в графі "Для відміток" актового запису про шлюб, який скріплюється підписами наречених. Так, досліджена судом копія актового запису № 263 від 04.03.2016 року про шлюб [PERSON] та [PERSON] свідчить про виконання органом державної реєстрації актів цивільного стану вищевказаних вимог законодавства та про добровільну відмову обох сторін, і [PERSON] і [PERSON] від можливості здійснення медичного обстеження. Наявна в матеріалах справи копія посвідчення [PERSON] свідчить про наявність у неї на момент укладання шлюбу інвалідності ІІІ групи, що відповідно до п. 27 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» , встановлюється через захворювання, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності. Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Окрім цього, згідно наявних в матеріалах справи копії медичних сертифікатів щодо стану здоров`я [PERSON] свідчить про те, що стан її здоров`я протягом шлюбу не погіршувався. Обома сторонами визнано ту обставину, що спільних нащадків вони не мають. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя встановлено», що у випадках, передбачених ст. 41 СК України, шлюб за рішенням суду може бути визнаний недійсним. У даному разі вирішення цього питання залежить від встановлених судом обставин. Сімейний кодекс України вказує на підстави, за яких шлюб може бути визнано недійсним, зокрема коли шлюб було укладено між усиновлювачем і усиновленою дитиною; двоюрідними братом і сестрою чи іншими родичами; з особою, яка не досягла шлюбного віку, тощо. Разом з тим, наявності одного із вказаних фактів недостатньо для визнання шлюбу недійсним. Таким чином, вирішуючи справу, судам слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Судовим розглядом встановлено, що позивач здійснював перерахунок коштів на утримання та лікування відповідача, тобто, піклувався про її здоров`я під час шлюбу, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду по справі № 759/6629/19. Щодо стану її здоров`я, встановлено, що у листопаді 2017 р. [PERSON] присвоєно ІІ групу інвалідності, у 2020 р. їй присвоєно І групу інвалідності довічно. Тобто, погіршення стану здоров`я відповідачки сталося вже під час перебування в шлюбі. Доказів приховування будь-яких обставин щодо стану здоров`я відповідача на момент вступу в шлюб позивачем не надано, а аргументи відповідача щодо обізнаності позивача про стан її здоров`я на момент укладання шлюбу, позивачем не спростовано. Так, у позові [PERSON] вказує, що фактично з відповідачем спільно не проживали, проте дані доводи спростовуються тим, що згідно із чинним законодавством подружжя не зобов`язане проживати разом, а тому їх роздільне проживання не свідчить про відсутність наміру створити сім`ю, оскільки може обумовлюватися обставинами тимчасового характеру і за відсутності інших поважних обставин роздільність проживання сама по собі не може автоматично розглядатися судом як достатньою підставою для визнання шлюбу недійсним. Сам факт відсутності у подружжя дітей або неможливість їх мати не є підставою для визнання шлюбу недійсним, як випливає із статті 41 Сімейного кодексу України, а може бути лише підставою для розірвання шлюбу, як зазначено у частині 2 ст. 50 Сімейного кодексу України. Також, встановлені обставини під час судового розгляду обставини свідчать, що надані позивачем та відповідачем пояснення щодо того, що між сторонами не склалось сімейне життя, не можуть бути підставою для задоволення позову про визнання шлюбу недійсним. Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, доказів які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог суду не надано, а відтак суд дійшов до висновку, що підстави для визнання шлюбу недійсним, встановлені частиною першою статті 41 Сімейного кодексу України, відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, у зв`язку відмовою у задоволенні позовних вимог покладаються на позивача. На підставі ст.ст.22, 24, 25, 26, 40, 41 СК України та

Outcome: dismissed