Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавська районна державна нотаріальна контора, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом посилаючись на те, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 27.01.2003 року. На момент смерті [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала в с. Кованчик Полтавського району Полтавської області. Після її смерті, позивачка приступила до управління спадковим майном. Крім того, з метою реалізації спадкових прав після смерті матері позивачка подала до Полтавської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) заяву про прийняття спадщини. Однак, постановою нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 15.02.2021 року № 02-31/1647, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 3,02 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в КСП «Дружба» Полтавського району Полтавської області у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на неї. Факт видачі [PERSON] сертифікату на земельну часту (пай) підтверджується випискою з книги реєстрації сертифікатів, а факт того що вона не реалізувала своє право на виділення паю в натурі - відсутністю відповідного рішення Районної державної адміністрації. За наведених обставин позивачка вимушена звернутися до суду з позовом, оскільки, іншої змоги оформити свої спадкові права, шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину, вона не має. У судове засідання позивачка не з`явилася, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримала та прохала задовольнити. Від представника відповідача Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечували. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, при вирішенні спору поклались на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 27.01.2003 року. На момент смерті [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала в с. Кованчик Полтавського району Полтавської області. Після її смерті, позивачка приступила до управління спадковим майном. Крім того, з метою реалізації спадкових прав після смерті матері позивачка подала до Полтавської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) заяву про прийняття спадщини. Однак, постановою нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 15.02.2021 року № 02-31/1647, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 3,02 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в КСП «Дружба» Полтавського району Полтавської області у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на неї. Факт видачі [PERSON] сертифікату на земельну часту (пай) підтверджується випискою з книги реєстрації сертифікатів, а факт того що вона не реалізувала своє право на виділення паю в натурі - відсутністю відповідного рішення Районної державної адміністрації. В п. 11 Постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», Пленум Верховного Суду України висловив наступну правову позицію, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно п. 16, п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікат на право на земельну частку (пай) є виданим державою документом, що підтверджує наявність у особи права на земельну частку (пай). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з виданою державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі. Отже, за наявності сертифіката на право на земельну частку, виданого на ім`я спадкодавця спадкоємець успадковує право на цю земельну частку, що є передумовою для оформлення ним в подальшому права власності на цю земельну ділянку і отримання відповідних документів про право власності. 16.05.2013 року ВССУ в Інформаційному листі № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у п.3.5. було висловлено правову позицію з вирішення аналогічного питання, відповідно до якого, спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо: 1) він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» № 4 від 24.06.1983 року, якщо спадкоємець у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку для прийняття спадщини. Відповідно до положень п. 113, діючої на час відкриття спадщини, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України №18/5 від 18.06.1994 р., - доказом вступу в управління або володіння спадковим майном можуть бути довідки житлово-експлуатаційної організації (виконкому місцевої ради, та ін.) про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або ним було взято майно спадкодавця, довідки податкових страхових чи інших органів про сплату спадкоємцем податків, страхових платежів чи інших обов`язкових платежів з майна спадкодавця чи інші документи, які підтверджують зазначені факти. Згідно рішення постійно діючого третейського суду при товарній біржі «Універсальна біржа майна» від 07.04.2008 року встановлено факт, що позивачка є єдиною спадкоємицею, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Отже, позивачка є єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняв спадщину у встановленому законом порядку після смерті [PERSON] , але не має можливості належним чином оформити свої спадкові права на земельну частку (пай) розміром 3,02 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в КСП «Дружба» Полтавського району Полтавської області у зв`язку з відсутністю у спадкодавиці правовстановлюючого документу на неї. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української PCP (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Згідно частини ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 4.14, п. 4.15, п. 4.20 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 р. № 296/5 і видача свідоцтва про право на спадщину на майно проводиться нотаріусом після встановлення кола спадкоємців, подання, правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та наданих документів вимогам чинного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. На підставі викладеного суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved