Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області про встановлення факту батьківства, посилаючись на той факт, що [INFO] помер [PERSON] , який з 1984 року проживав з її матір`ю однією сім`єю і є її рідним батьком. За життя померлий визнавав своє батьківство, однак документально це оформлено не було. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, вона звернулась до нотаріальної контори в тому числі з іншим спадкоємцем - відповідачем у справі [PERSON] , який є рідним сином померлого. Разом з тим, оскільки відповідач не визнає її родинні зв`язки з померлим, то вона змушена звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 04.06.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання в справі. Ухвалою від 01.08.2019 було залучено до участі в справі в якості 3-особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Обухівську районну державну нотаріальну контору Київської області та витребувано матеріали спадкової справи померлого [PERSON] .. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.05.2020 було об`єднано в одне провадження з цивільною справою №754/8083/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, Обухівська районна державна нотаріальна контора Київської області, [PERSON] про встановлення факту батьківства цивільну справу №754/17759/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, [PERSON] , про встановлення факту батьківства. Вказану заяву позивачка [PERSON] мотивує тим, що вона народилася [INFO] в м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про її народження, вона є рідною сестрою відповідача [PERSON] .. В свідоцтві про її народження в розділі батьки записано: Батько - [PERSON] (запис здійснено за вказівкою матері), мати - [PERSON] , актовий запис № 1645 від 15.06.1982 р.. Померлий [PERSON] визнавав своє батьківство щодо неї, вони спілкувались протягом всього часу за його життя, проводили сімейні зустрічі з родичами, святкували разом дні народження. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина і враховуючи відсутність доказів родинних стосунків з померлим та наявний в суді спір щодо кола спадкоємців, вона вимушена звертатись до суду з вказаним позовом. Згідно ухвали суду від 25.06.2020, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання, було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.06.2020 по клопотанню позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] судом було призначено у справі судово-медичну генетично-ідентифікаційну експертизу. 25.08.2020 ухвалу суду було повернуто Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи з повідомленням, що вирішити питання біологічної спорідненості між ймовірним братом та сестрою не можливо у зв`язку з відсутністю відповідних методик. В суді позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, позов [PERSON] не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні посилаючись на обставини, викладені у поданій [PERSON] позовній заяві та поданих заявах по суті спору. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнав у повному обсязі, позов [PERSON] визнав у повному обсязі. Надаючи пояснення по суті вказаних вимог, посилався на обставини, викладені ним у відзивах на позовні заяви та інших поданих ним заявах по суті спору. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] поданий ними позов підтримали у повному обсязі, просили суд про його задоволення. Позов [PERSON] не визнали у повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні посилаючись на обставини, викладені у поданих по суті спорів заявах. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Германівська сільська рада Обухівського району Київської області, Обухівська районна державна нотаріальна контора Київської області у судове засідання не з`явились, на адресу суду представниками подано заяви про розгляд справи у їх відсутності. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , причина смерті хронічна ішемічна хвороба серця (а.с.10, 11 т.1). [INFO] народилась позивачка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно до даних у свідоцтві про народження, матір`ю дитини вказана [PERSON] , батьком вказано [PERSON] .. Запис про батька дитини вчинений за вказівкою матері на підставі статті 55 КпШС України, яка діяла на час складення актового запису про народження дитини (на даний час ст.135 СК України). Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка [PERSON] народилась [INFO] , матір`ю дитини вказана [PERSON] , батьком вказано [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження, як зазначили суду позивачка [PERSON] та свідок [PERSON] (мати позивачки) відомості про батька дитини вказані зі слів її матері (а.с.63 т.1). Згідно довідки Германівської сільської ради Обухівського району Київської області [PERSON] за свої особисті кошти похоронила померлого батька [PERSON] з яким постійно проживала разом без реєстрації за адресою: [ADDRESS] до дня його смерті [INFO] та вели спільне господарство (а.с.11 т.1 зворотна сторона). Після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу. Із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. У своїх позовних вимогах [PERSON] та [PERSON] просять суд встановити факт батьківства померлого [PERSON] стосовно них. В обґрунтування позовних вимог обидві позивачки посилаються на покази свідків, світлини батька у різні періоди життя. Судом були допитані свідки заявлені з боку позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] .. Так, свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є сусідкою покійного [PERSON] .. Під час життя [PERSON] визнавав [PERSON] своєю донькою. Забирав її з пологового будинку, казав, що вона його донька. Саме [PERSON] займалась його похованням. Свідок вказала, що років 20 тому бачила відповідача з сестрою та їх матір`ю в селі, вони приїздили і спілкувались з померлим, де вони жили, коли приїздили їй не відомо. Останні 20 років померлий через її двір щовечора ішов до будинку матері [PERSON] , а де саме він жив, їй не відомо. Коли відбулась крадіжка, свідок викликала працівників поліції і зателефонувала [PERSON] - матері позивачки, після чого підійшов померлий до свого будинку. Свідок бачила, як на похоронах [PERSON] , відповідач [PERSON] (його син) обіймав позивачку [PERSON] та співчував їй. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є братом померлого та вважає [PERSON] своєю племінницею. Зазначив, що померлий при житті завжди визнавав її своєю дочкою, піклувався про неї. [PERSON] з дітьми приїздила в село, [PERSON] з [PERSON] ціле літо були в селі, коли свідок приїздив з родиною з [PERSON] . Померлий брат не пояснював йому чи визнає він [PERSON] своєю донькою. Йому відомо, що на утримання [PERSON] померлий платив аліменти, а на [PERSON] ні, чому він не пояснював, допомагав їх матері будувати дачу. Також він їздив до Києва навідувати дітей, які жили з матір`ю, а сам померлий жив в селі. Останні роки жив в будинку [PERSON] .. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є хрещеною матір`ю позивачки [PERSON] , а батьком її є померлий [PERSON] .. Зазначила, що вона є сусідкою [PERSON] , і їй відомо, що [PERSON] забирав [PERSON] з пологового будинку, про те, що він не записаний батьком дитини, їй відомо не було. Він жив і в Києві і в селі. Коли [PERSON] народила дитину, [PERSON] приїздив кожний четвер до Києва. Свідок вказала, що покійний, окрім [PERSON] та [PERSON] , ніколи не говорив їй про інших дітей у нього. Коли свідок приїздила до села, то вона жодного разу не бачила там [PERSON] , їй відомо, що покійний [PERSON] хворів і згодом помер. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою в с.Германівка, у 1980 [PERSON] разом з матір`ю та батьком проживав у будинку матері [PERSON] разом з його сестрами. Свідок бачила, як [PERSON] гуляла з [PERSON] та з коляскою, де знаходилась [PERSON] . Їй відомо, що влітку [PERSON] та [PERSON] жили в будинку матері померлого, [PERSON] дуже добре ставився до дітей. Свідок вказала, що вона жодного разу не бачила [PERSON] в будинку матері померлого [PERSON] , вона не спілкувалась з ним, з приводу його це донька, чи ні. Зазначила, що померлий ходив туди - сюди і до своєї хати і до хати [PERSON] , зі слів мешканців села, їй відомо, що [PERSON] є його донькою, але сам померлий їй про це не говорив. З покійним вона не обговорювала дітей, а сестри його говорили, що в нього двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] , за [PERSON] нічого не говорили. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є сусідкою матері [PERSON] .. Їй відомо, що померлий [PERSON] до 1986 року десь років зо два проживав у матері [PERSON] , він називав її донькою та дорожив нею. [PERSON] називала [PERSON] батьком, у них були родинні відносини, вони жили, як сім`я, вели спільне господарство. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вони з померлим познайомились у 1979 році. [PERSON] та [PERSON] є її дітьми. Спочатку вони проживали у домі матері покійного [PERSON] з його сестрами, потім через рік поїхали до її батьків, десь через місяць померла мати [PERSON] і вони відклали весілля на рік. У 1980 році народився [PERSON] , вона умовляла [PERSON] переїхати Києва. Коли вона народила [PERSON] , то поставила умову [PERSON] , що він зареєструє себе батьком [PERSON] , коли переїде до Києва. Свідок зазначила, що покійний приїздив кожну суботу та неділю до м.Києва, допомагав їй будувати дачу, він забирав її з пологового будинку, коли вона народила [PERSON] , а [PERSON] в цей час жив в с.Германівка з його сестрами. Коли вони приїздили в с.Германівка, то зупинялись у будинку померлого, ходили всією родиною в гості до родичів. Померлий однаково ставився до обох дітей, вони спілкувались і на даний час спілкуються з родичами померлого, вони визнають [PERSON] , як доньку померлого [PERSON] .. Коли вона говорила, що їй важко самій в Києві з двома дітьми, померлий пропонував забрати [PERSON] до себе в село. Свідок вказала, що коли вона приїздила з дітьми в с.Германівка, то жодного разу не бачила [PERSON] , в селі ходили слухи, але від самого померлого вона жодного разу не чула, ані про вагітну жінку, ані про наявність дитини. [PERSON] приїздив на кожні вихідні до міста, про наявність у нього інших стосунків, свідок не запитувала. [PERSON] визнавав і сам померлий і його родичі, він не надавав матеріальної допомоги, але допомагав фізично будувати дачу для [PERSON] . Заслухавши показання допитаних свідків, суд дійшов висновку, що вони є логічними, послідовними, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому приймаються судом до уваги, як належний та допустимий доказ у справі. Згідно з копією лікарського свідоцтва про смерть, тіло померлого [PERSON] отримувала позивачка [PERSON] .. Крім того, з Декларації про вибір лікаря з надання первинної медичної допомоги померлому [PERSON] , вбачається, що контактною особою представником вказано позивачку [PERSON] .. Як вбачається зі скриншотів переписки позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , вони почали спілкуватись вже після похорону [PERSON] .. В переписці [PERSON] повідомляла, що батько хотів, щоб вони спілкувались між собою. Також вона повідомляла, що після смерті їх батька до хати покійного внадились злодії, декілька разів викликали поліцію. Також, відповідно до письмових пояснень представника 3-особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Германівської сільської ради Обухівського району Київської області, вбачається, що [PERSON] був прописаний за адресою: [ADDRESS] , з 1984 року і до дня смерті, він фактично проживав із цивільною дружиною [PERSON] та виховували спільну доньку - позивачку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Будинок за адресою: [ADDRESS] був непридатний для проживання. Позивачці [PERSON] видавалась довідка про те, що вона власником коштом поховала батька [PERSON] .. До моменту поховання [PERSON] та [PERSON] в с.Германівка не з`являлись. Померлий [PERSON] за життя жодним чином не повідомляв, що [PERSON] є його донькою, було відомо, що [PERSON] є його рідним сином і він не приховував своїх родинних відносин зі [PERSON] , яка часто навідувала його на роботі та була довіреною особою і отримувала за нього орендну плату за пай. Що стосується наявних у матеріалах справи фотокарток із зображенням родинних свят, вбачається, що на них висвітлені обставини спілкування померлого [PERSON] з зі своїми дітьми, а також спілкування дітей померлого, в тому числі [PERSON] , як з померлим, так і з його родичами. Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до [INFO] , розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини. В третьому абзаці п.13 вказаної постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Крім цього, Пленум Верховного Суду України в абз.3-5 п.7 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вказав, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт батьківства може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» і правової позиції Суду у справі № 6-20цс15 від 25.02.2015 р. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, народженої до 1 січня 2004 (тобто до набрання чинності Сімейного кодексу) необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім`ю. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 року у справі № 6-20цс15. Відповідно до ст.7 Конвенції «Про права дитини», - дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Також слід зазначити, що Верховний Суд України, аналізуючи практику судів при вирішенні питань про встановлення фактів, вважав, що заяви про встановлення факту батьківства (материнства) суд розглядає у разі смерті особи, яку заявник визнає батьком. Вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, заяви, встановленим статтями 119 ЦПК України 2004 року, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим статтею 258 цього Кодексу. Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. З урахуванням зазначеної в заяві мети суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі. Зміст рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен містити крім іншого, мету його встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно з вимогами ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] визнав у повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Таким чином, із врахуванням наявних достовірних даних як про визнання свого батьківства стосовно [PERSON] і [PERSON] померлим [PERSON] за життя, так і про спільне проживання й ведення спільного господарства останнім та кожною з матерів дітей у відповідні періоди до їх народження, спільне виховання або утримання ними дітей, суд приходить до переконання про достатність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] і [PERSON] .. На підставі викладеного та

Outcome: approved