Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

[PERSON] \~12\~грудня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з жовтня 2009 року по 09 грудня 2011 року включно; визнати автомобіль KIA RIO, № кузова [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] , об`єм двигуна 1493 см/куб, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 70\~835,00 грн. у якості компенсації вартості Ѕ частини проданого автомобіля; визнати 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 4\~154,50 грн. Позов мотивований тим, що позивач познайомився з відповідачем в 2009 році, вони разом працювали в благодійному фонді. З літа 2009 року почали зустрічатись, цим же літом спільно провели відпустку на морі в Гурзуфі. Після повернення з відпустки сторони вирішили жити разом та вести спільне господарство. В вересні 2009 року їм по довіреності було передано від [PERSON] автомобіль MERCEDES-BENZ. З жовтня 2009 року відповідач разом зі своїм малолітнім сином остаточно переїхали до помешкання позивача. 10 грудня 2011 року позивач одружився з відповідачем, а 04 листопада 2016 року вони розлучились. 22 жовтня 2010 року сторони придбали на ім`я відповідача автомобіль KIA RIO, № кузова [NUMBER] . Так як достатньої суми грошових коштів на придбання автомобіля у сторін не було, то гроші на даний автомобіль були отримані позивачем у знайомої в позику. З моменту придбання автомобіля ним постійно володіє та користується відповідач, а позивач сплачує борг та вписаний у технічний паспорт. 16 серпня 2016 року позивач взяв у борг грошові кошти в розмірі 30\~000,00 доларів США, частково на погашення боргу за автомобіль, а частково на придбання спільного житла. Ці грошові кошти знаходились у вільному доступі відповідача, чим остання скористалась та забрала гроші без відома позивача. 27 грудня 2016 року відповідач придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та оформила її на своє ім`я та на свого сина в наступних частинах: 1/3 на ім`я відповідача, а 2/3 на її сина. Оскільки відповідач ніде не працювала та знайти таку суму грошей не могла, це доводить той факт, що квартиру придбано за кошти позивача. В процесі розгляду справи позивачу стало відомо, що відповідач без відома позивача продала автомобіль KIA RIO, № кузова [NUMBER] , який є спільною сумісною власністю, та вартість якого згідно звіту від 12 січня 2018 року становить 141\~670,00 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Нижного А.В. від 18 січня 2018 року відкрито провадження у справі. На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 166 від 04 травня 2018 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, з метою запобігання порушення процесуальних строків розгляду справ, відповідно до п.п. 2.3.17, 2.3.50 Положення про АСДС та рішення зборів суддів від 17 квітня 2018 року, яким вирішено передати нерозглянуті справи та матеріали, що перебувають у провадженні судді [PERSON] (у в зв`язку з тривалим відрядженням судді до Національної школи суддів України з 11 квітня 2018 року по 11 вересня 2018 року) для здійснення повторного автоматизованого розподілу, призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 травня 2018 року цивільну справу розподілено в провадження судді Басової Н.В. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року справу прийнято до розгляду. У судовому засіданні 23 січня 2020 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що транспортний засіб KIA RIO та квартира за адресою: [ADDRESS] придбані за особисті кошти відповідача та її близьких родичів. Позивач надав суду заяву з проханням позов задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. 29.06.2022 року до суду надійшла заява відповідача з проханням відкласти судове засідання у зв`язку з перебуванням відповідача за межами України та участю представника відповідача [PERSON] у захисті країни в складі ВСУ. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] , 10 грудня 2011 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 15 листопада 2016 року, розірвано шлюб, зареєстрований 10 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9, том 1). 27 липня 2017 року позивач змінив прізвище на Блюменфельд згідно свідоцтва про зміну імені Серії [NUMBER] від 27 липня 2017 року (а.с. 7, том 1). 22 жовтня 2010 року [PERSON] придбано автомобіль KIA RIO № кузова [NUMBER] (а.с. 10, том 1). В подальшому автомобіль KIA RIO № кузова [NUMBER] відповідачем було продано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 1242/2017/598324 транспортного засобу від 28 серпня 2017 року за 131\~762,40 грн. (а.с. 123-124, том 1). 27 грудня 2016 року між [PERSON] , діючою як законний представник від імені своєї малолітньої дитини [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] за 72\~552,00 грн. (а.с. 197-198, том 1). Також 27 грудня 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець-1), яка діяла за себе особисто та як законний представник від імені своєї малолітньої дитини [PERSON] (покупець-2) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] у наступних частках: [PERSON] купує 1/3 частку, а [PERSON] купує 2/3 частки (а.с. 200-203, том 1). Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18) зазначено, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 641/4323/15-ц (провадження № 61-28635св18) зроблено висновок, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо. Судом враховано, що показання свідків зі сторони позивача та зі сторони відповідача суттєво різняться між собою, тому не можуть бути доказами підтвердження або спростування факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, ведення спільного господарства, участь сторін у спільних витратах та придбання майна. Доводи позивача про те, що кошти в сумі 15 000 доларів США, отримані ним у борг від [PERSON] , були витрачені на придбання спірного автомобіля, не підтверджені належними та допустимими доказами. Сам по собі факт спільного відпочинку сторін та спільне святкування свят без доведення належними та достовірними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом спірного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю, в розумінні частини другої статті 3 СК України. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з жовтня 2009 року по 09 грудня 2011 року включно, тобто на час придбання відповідачем автомобілю KIA RIO № кузова [NUMBER] , та придбання цього майна за спільні кошти. Також суд вважає, що 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана відповідачем 27 грудня 2016 року, тобто після припинення шлюбних відносин. При цьому, позивачем не доведено, що витрачені відповідачем кошти на придбання квартири належали позивачу. Крім того, судом враховано, що в день придбання спірної 1/3 частини квартири [PERSON] , діючою як законний представник від імені своєї малолітньої дитини [PERSON] продано квартиру за адресою: [ADDRESS] за 72 552,00 грн. Вказані обставини свідчать про спроможність відповідача придбати 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позов задоволенню не підлягає, тому судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed