Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] 11.11.2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача Оржицької селищної\~ради Лубенського\~району Полтавської\~областіпро встановлення нікчемності заповіту.\~\~ У позовній заяві вказано, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки для ведення товарного виробництва, площею 3,36 га, що знаходиться на території Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області. Позивачка зазначає, що 19.03.2001 року [PERSON] склала заповіт у якому зробила особисте розпорядження, яким на випадок своєї смерті земельний пай розміром 3,62 га, що належить їй згідно земельного сертифікату і знаходиться в обробітку СТОВ «Денисівка» заповіла позивачці [PERSON] . [PERSON] у позовній заяві вказує, що в ході розгляду Оржицьким районним судом Полтавської області цивільної справи №543/492/20 за її позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивачу стало відомо, що [INFO] в с. Круподеринці Оржицького (наразі Лубенського) району Полтавської області від імені [PERSON] складений заповіт, згідно якого все своє майно остання заповіла СТОВ «Агрофірмі «Дружба». Вищевказаний заповіт [PERSON] вважає нікчемним , оскільки, на думку позивачки, він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також за відсутності волевиявлення [PERSON] . У позовній заяві позивачка вказує, що за відсутності доручення, виданого [PERSON] , яка не могла розписатися особисто внаслідок фізичної вади, хвороби або якихось інших причин, [PERSON] не мав права підписувати заповіт [PERSON] . Крім того, як вказує позивач, що станом на 23.04.2002 року СТОВ «Агрофірма «Дружба» не відносилося ні до державних, ні до кооперативних чи інших громадських організацій, а тому умови заповіту, на думку позивачки, не відповідали чинному на той час законодавству України. Також, як вказано у позовній заяві, у посвідчувальному написі на заповіті [PERSON] від 23.04.2002 року, в порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, не зазначена адреса будинку СТОВ «АФ «Дружба» в якому складався заповіт. Позивачка стверджує, що посвідчення секретарем виконавчого комітету Круподеринської сільської ради Афанасьєвою В.О. заповіту пояснюється наявністю діючих Правил прийому одиноких громадян похилого віку до будинку ветеранів КСП «Дружба», контроль за виконанням яких покладено на виконком сільської ради, у п. 2 яких встановлено, що при прийомі одиноких громадян до будинку ветеранів ними укладається заповіт, яким передбачається перехід у власність КСП «Дружба» після смерті одинокого громадянина будинку, де він проживав до оформлення в будинок ветеранів, приватизованої земельної ділянки, що належала на правах власності одинокому громадянинові, а також земельного та майнового паю КСП «Дружба». Посилаючись на вищевикладені обставини, позивачка просила суд встановити, що заповіт, складений від імені [PERSON] , яка померла [INFO] , на СТОВ «Агрофірма «Дружба», посвідчений 23 квітня 2002 року секретарем виконавчого комітету Круподеринської сільської ради Оржицького району Полтавської області Афанасьєвою Вірою Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 73 є нікчемним. Ухвалою суду від 16.11.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Письмові пояснення представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» щодо позову зводяться до того, що, на думку представника третьої особи, твердження позивача про те, що оспорюваний заповіт є нікчемним у зв`язку з недотриманням порядку його посвідчення не відповідають дійсності. У відповіді на пояснення третьої особи щодо позову представник позивачки вказала, що пояснення третьої особи не спростовують позовні вимоги [PERSON] про встановлення нікчемності оспорюваного заповіту. У додатковий поясненнях представника позивача від 09.02.2022 зазначено, що згідно заповіту від 23.04.2002, складеного від імені [PERSON] , остання усе своє майно на випадок смерті заповіла СТОВ «Агрофірмі «Дружба», при цьому у тексті заповіту ніде не зазначено адресу місцезнаходження вказаної юридичної особи. Представник позивача вказав, що станом на 23.04.2002 року в Україні було проведено державну реєстрацію трьох юридичних осіб із назвою Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба». За таких обставин, на думку представника позивача, розпорядження заповідача [PERSON] викликає неясності та суперечки, оскільки невідомо якій саме із вищевказаних юридичних осіб вона заповіла своє майно. Представник позивача вказує, що зазначене підтверджує доводи позивача щодо наявності порушень вимог закону при посвідченні та складенні заповіту від імені [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, в своїх поясненнях посилалася на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача. У клопотанні зазначено, що відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вважає, що при посвідченні заповіту посадова особа секретар Круподеринської сільської ради Оржицького району Афанасьєва В.О. діяла в межах чинного законодавства. В судове засідання 22.06.2022 представник третьої особи СТОВ «Агрофірма «Дружба» повторно не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не направив. Від представника третьої особи Оржицької державної нотаріальної контори до суду надійшов лист про розгляд справи без участі представника. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 16).\~ До складу спадщини [PERSON] входить, зокрема, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,36 га (а.с. 19). З Інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , заведена спадкова справа,\~інформація про\~спадкові договори\~відсутня (а.с. 42-43). Позивач [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] , звернулася до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини (а.с. 20-24, 41). У заповіті, посвідченому 12.04.1995 року секретарем Денисівської сільської ради Жайворінок Р.В., вказано, що [PERSON] \~ на випадок своєї смерті, все належне їй майно заповіла [PERSON] . Заповіт зареєстрований в реєстрі за №19 (а.с. 27, 43). У заповіті, посвідченому 19.03.2001 року секретарем Денисівської сільської ради Жайворінок Р.В., вказано, що [PERSON] \~ на випадок своєї смерті, належний їй згідно земельного сертифікату земельний пай розміром 3,62 га, заповіла [PERSON] . Заповіт зареєстрований в реєстрі за №23 (а.с. 25, 26). У заповіті, датованому 23.04.2002 року вказано, що [PERSON] \~ на випадок своєї смерті все належне їй майно заповіла СТОВ «Агрофірмі «Дружба». У цьому ж заповіті вказано, що він посвідчений 23.04.2002 року секретарем Круподеринської сільської ради Афанасьєвою В.О. Заповіт зареєстрований в реєстрі за №73 (а.с. 15, 43). Питання укладення та посвідчення заповіту станом на 23.04.2002 року регулювалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, які діяли на той час. Статтею 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року (яка була чинна станом на 23.04.2002 року) передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно ст. 541 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 543 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Згідно п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. №22/5 (яка була чинна на час складання спірного заповіту), нотаріально посвідчувані заповіти, довіреності, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, довіреність, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, довіреність, заяву чи інший документ, за його довіреністю і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, довіреність, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи довіреність не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено. В той же час смерть заповідача мала сталася 25.09.2006 року, тобто, коли набрав чинності ЦК України. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином до питань, пов`язаних з захистом прав осіб, які претендують на спадщину в цьому випадку, застосовуються норми ЦК України. У\~статті 1233 ЦК України\~визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті\~12\~та стаття\~1234 ЦК України). Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі\~шостій ЦК України\~немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Так, у частині першій\~статті 1257 ЦК України\~встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог\~ЦК України\~щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Аналіз частини першої\~статті 1257 ЦК України\~у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у\~главі 85 ЦК України, її статтях\~1247-1249,\~1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Згідно з частиною першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16,\~від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02\~березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У даній справі позивач заявила вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає. З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 07 квітня\~2021 року у справі № 665/103/18 (№ 61-21199св19), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 13.01.2022 року у справі № 723/4307/20 (провадження № 61-10830св21) про встановлення нікчемності заповіту. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed