Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У лютому 2020 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана цивільна справа за позовом [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у квітні 2019 року до нього звернувся знайомий - [PERSON] із проханням позичити йому гроші кошти у розмірі 306 000, 00 грн. на розвиток бізнесу. Позивач позичив вказану суму, а відповідач у свою чергу написав розписку. 04 квітня 2019 року відповідач повернув позивачу частину боргу у розмірі 15 000, 00 грн. Про що останній зазначив у розписці. Решту грошових коштів, а саме 291 000, 00 грн. [PERSON] зобов`язався повернути до 10 серпня 2019 року. Вказану суму відповідач не повернув. На підставі викладеного позивач просить стягнути із відповідача суму боргу та понесені витрати на судовий збір. Позиція відповідача на заявлені вимоги позивача 11 вересня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову, виходячи з наступного. [PERSON] заперечує факт складання ним та підписання будь-яких розписок, факт отримання від позивача будь-яких коштів та факт знайомства з позивачем, оскільки відповідачу не відома така особа, як [PERSON] . Також, відповідач вказує на те, що в розписці вказані паспортні дані особи, які не належать та не відомі відповідачу. Підпис, який міститься в розписці навіть не схожий на підпис, який міститься в паспорті відповідача. [PERSON] зазначає, що він не є належним відповідачем у справі. Також, відповідач вказує, що отримав паспорт у 1997 році, та жодного разу його не змінював. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Т.В. Селезньової від 04 серпня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Н.М. Петришин від 09 грудня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Н.М. Петришин від 11 листопада 2021 року підготовче провадження закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. Обставини справи, що встановлені судом Згідно розписки, вбачається, що [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Придністровським РВ УМВС України в Черкаській області 20 грудня 2000 року, взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 306 000, 00 грн. 04 квітня 2019 року, та зобов`язався повернути кошти у строк до 10 червня 2019 року. Частину боргу у розмірі 15 000, 00 грн. повернуто. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено наступний правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18. Судом встановлено, що 04.04.2019 року [PERSON] надав розписку [PERSON] про те, що він зобов`язується віддати останньому грошові кошти в розмірі 306 000,00 грн. в строк до 10.08.2019 року. Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд приходить до висновку, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 306 000,00 грн. саме у борг. Також судом враховано, що відповідач заперечував факт написання ним розписки та заперечував отримання у борг будь-яких коштів та вказував на те, що взагалі не знає позивача. У розписці зазначені такі дані про [PERSON] : «Паспорт серії [NUMBER] , виданий Придністровським ВР УМВС України в Черкаській області, 20 грудня 2000 року», у той час коли в матеріалах справи міститься копія паспорту відповідача, який має такі дані: «Серія [NUMBER] , виданий Броварським МВ РУ МВС України в Київській області, 31 липня 1997 року». Суд неодноразово визнавав явку позивача у судове засідання обов`язковою для з`ясування вищевказаних обставин, проте позивач у судові засідання не з`явився. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем та [PERSON] , [INFO] , саме договору позики, не відбулося. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд уважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed