Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 25 жовтня 2017 року між Кредитною спілкою «Самара» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 322/17. Згідно умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредитні кошти у сумі 128\~800 грн. 00 коп. строком на 36 місяці, починаючи з 25 жовтня 2017 року і по 24 жовтня 2020 року. Відповідач зобов`язувався погашати заборгованість по Кредитному договору щомісячно у період з 20 по 30 число кожного місяця з графіком погашення заборгованості по Кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту та процентів за користування кредитом. Відповідач повинен був повернути суму кредиту та проценти за користування кредитом, які розраховуються щомісячно при своєчасному внесені платежів, відповідно п.4.2 кредитного договору. Відповідач неналежним чином виконував свої кредитні зобов`язання, несвоєчасно сплачував заборгованість по кредиту, тим самим порушив запланований графік повернення кредиту. Тому, при несвоєчасному внесенні платежів по поверненню кредиту, нараховані проценти, відповідно до п.4.5 Кредитного договору, за кожен день простроченого платежу. Строк дії кредитного договору закінчився 24 жовтня 2020 року, але сума кредиту не повернута і її залишок становить 40\~414 грн. 85 коп. Згідно кредитного договору та розрахунку заборгованості, відповідач повинен повернути: 40\~414 грн. 85 коп. - залишок по кредиту та 57\~276 грн. 71 коп. \~проценти, нараховані за користування кредитом, з урахуванням прострочених платежів, тобто, загальна сума заборгованості в розмірі 97\~691 грн. 56 коп., яку позивач і просить стягнути. У якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 322/17 від 25 жовтня 2017 року між Кредитною спілкою «Самара» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] був укладений договір поруки № 322/17 від 25 жовтня 2017 року, відповідно до умов якого поручителі зобов`язалися перед банком відповідати у повному обсязі по зобов`язанням [PERSON] , визначених кредитним договором. Відповідно до п.2.1. Договору поруки, відповідальність поручителя настає у випадку, коли позичальник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання за кредитним договором з будь-якої причини, у тому числі, смерті. Згідно п.2.2. кредитного договору, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитодавцем. Поручитель відповідає по обов`язкам позичальника у повному обсязі, тобто, за повернення кредиту, сплаті процентів за його використання, сплаті додаткових процентів, а також відшкодування збитків, завданих кредитодавцю невиконанням чи неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору. Також, умовами договору поруки встановлено, що в разі невиконання зобов`язань боржником за кредитним договором, відповідачі несуть відповідальність перед позивачем як солідарні боржники, при цьому, позивач вправі вимагати виконання зобов`язань як від всіх відповідачів разом, так і від кожного з них окремо, як в цілому, так і в частині боргу. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, на адресу відповідачів направлялися претензії з вимогами погасити суму заборгованості, але відповіді отримано не було. На підставі викладеного, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 21\~947 грн. 70 коп. та понесені судові витрати у сумі 2270 грн. 00 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.43-44). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Відповідачі про розгляд справи були повідомлені належним чином, про що свідчать розписки, що містяться в матеріалах справи, а також поштові повідомлення про вручення (а.с.47-19), своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, скористалися та подали відзиви на позовну заяву. Так, [PERSON] , згідно поданого відзиву на позовну заяву, зазначає, що позовні вимоги визнає частково, а саме: в частині стягнення заборгованості в розмірі залишку по кредиту в розмірі 40\~414 грн. 85 коп., а щодо неустойки, то зазначає, що, на підставі ст.551, 616 ЦК України, скористався своїм правом та просить зменшити розмір неустойки до суми в розмірі 1\~000 грн. 00 коп., оскільки сума нарахованої неустойки не відповідає вимогам чинного законодавства щодо її розрахунку (а.с.54-56). Представник позивача скористався своїм правом, визначеним вимогами чинного законодавства, та 08 листопада 2021 року подав до суду відповідь на відзив, згідно якого послався на обставини, викладені в позовні заяві, які, на його думку, є обґрунтованими, а тому на задоволенні позовних вимог наполягав та просив суд заборгованість в розмірі 97\~691 грн. 56 коп., яка відповідачами в добровільному порядку не повернута, стягнути в примусовому (а.с.83-86). Відповідач [PERSON] також скористалася своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, та 15 листопада 2021 року подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає, виходячи з наступного. Так відповідач [PERSON] їй доводиться рідним братом. Про той факт, що він укладав кредитний договір, їй було відомо, оскільки саме він звернувся до неї з проханням, щоб вона була поручителем по кредитному зобов`язанню, однак, те, що вона буде відповідати по даному зобов`язанню разом з ним та, в тому числі, повертати кредит, їй відомо не було. Крім цього, в момент підписання договору поруки, який було надруковано дрібним шрифтом, вона не мала можливості належним чином з ним ознайомитися, а ті відомості, про які повідомив їй [PERSON] та працівник банку, вважала достовірними. Тому, з урахуванням того, що вона належним чином не була повідомлена та їй не було роз`яснено умови договору, а також з урахуванням ЗУ «Про захист прав споживачів», вважає, що відносно неї було вчинено дії, які є недобросовісними, а саме: дії щодо не повідомлення про умови кредитування. Таким чином, просить суд у задоволенні позову щодо стягнення з неї заборгованості відмовити. Крім цього, просила суд при ухваленні рішенні щодо стягнення заборгованості застосувати ст.257 ЦК України про строк позовної давності, оскільки відносини між фінансовою установою та відповідачем виникли 25 жовтня 2017 року, а з позовом до суду позивач звернувся 16 березня 2021 року, коли строк звернення до суду сплив 25 жовтня 2020 року (а.с.96-98). Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення, що відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із\~ст.526 ЦК України,\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно\~до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно\~ ст.611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Статтею 629 ЦК України\~передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом, 25 жовтня 2017 року між Кредитною спілкою «Самара» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 322/17. Згідно умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредитні кошти у сумі 128\~800 грн. 00 коп. строком на 36 місяці, починаючи з 25 жовтня 2017 року і по 24 жовтня 2020 року. Відповідач зобов`язувався погашати заборгованість по Кредитному договору щомісячно у період з 20 по 30 число кожного місяця з графіком погашення заборгованості по Кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту та процентів за користування кредитом. Відповідач повинен був повернути суму кредиту та проценти за користування кредитом, які розраховуються щомісячно при своєчасному внесені платежів, відповідно п.4.2 кредитного договору (а.с.6-7). У якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 322/17 від 25 жовтня 2017 року, між Кредитною спілкою «Самара» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки № 322/17 від 25 жовтня 2017 року, відповідно до умов якого поручителі зобов`язалися перед банком відповідати у повному обсязі по зобов`язанням [PERSON] , визначених кредитним договором. Відповідно до п.2.1. Договору поруки, відповідальність поручитель настає у випадку, коли позичальник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання за кредитним договором з будь-якої причини, у тому числі смерті. Згідно п.2.2. кредитного договору, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитодавцем. Поручитель відповідає по обов`язкам позичальника у повному обсязі, тобто, за повернення кредиту, сплату процентів за його використання, за сплату додаткових процентів, а також відшкодування збитків, завданих кредитодавцю невиконанням чи неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору. Також, умовами договору поруки встановлено, що в разі невиконання зобов`язань боржником за кредитним договором, відповідачі несуть відповідальність перед позивачем як солідарні боржники, при цьому, позивач вправі вимагати виконання зобов`язань як від всіх відповідачів разом, так і від кожного з них окремо, як в цілому, так і в частині боргу (а.с.8). З метою врегулювання спору в досудовому порядку, на адресу відповідачів направлялися претензії з вимогами погасити суму заборгованості, але відповіді отримано не було (а.с.13-24). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами умови належним чином не виконуються, заборгованість не погашена та сума боргу становить 97\~691 грн. 56 коп. (а.с.5). Що стосується посилань [PERSON] у відзиві на позовну заяву, а також з урахуванням вимог закону з приводу зменшення розміру неустойки, суд для цього підстав не вбачає, оскільки детального розрахунку, у відповідності до якого відповідачем була визначена сума в розмірі 1\~000 грн. 00 коп., надано не було. Те, що відповідач наділений правом на подання відповідної заяви щодо зменшення суми неустойки, судом цей факт приймається до уваги, однак, дане зменшення судом можливо бути застосовано при наявності обставин, які мають істотне значення, в той час, коли судом дані обставини встановленні не були. При цьому, долучена до відзиву на позовну заяву виписка з медичної картки стаціонарного хворого не є належним та допустимим доказом, який би свідчив про те, що відповідач не має можливості сплатити суму неустойки, яка визначена позивачем при подачі позову до суду. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що всі доводи відповідача [PERSON] у відзиві є помилковими, виходячи з наступного. У постанові від 18 жовтня 2017 року по справі № 6-1964цс16 Верховний суд України зазначив, що, відповідно до умов кредитного договору, підвищення процентної ставки відбувається внаслідок порушення зобов`язань, зокрема, користування кредитом понад встановлений строк, тобто збільшення процентної ставки сторони пов`язали з певною подією - неповерненням кредитних коштів у встановлений у договорі строк, що є реакцією на порушення зобов`язань за договором. Сторони договору не визначили такі відсотки, як відсотки від суми невиконаного, або неналежно виконаного, або несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а тому правова природа таких відсотків не може тлумачитись як неустойка (штраф, пеня). ВСУ зазначив, що встановлення в договорі підвищених відсотків як санкції за користування кредитом понад визначений у договорі строк, є забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором, яке передбачене домовленістю сторін і не суперечить законодавству. Аналогічні правові висновки викладені також в Постанові ВС від 29.01.2020 року по справі 179/533/15-ц. Також Верховний Суд у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 179/530/16-ц (провадження № 61-1723св17) зазначив, що підвищений розмір відсотків за кредитом, які за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами, не може вважатися пенею, яка є мірою відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відповідно, під час визначення розміру нарахованих відсотків як за звичайною, так й за підвищеною ставкою не може застосовуватися положення частини третьої\~статті 551 ЦК України, яке передбачає право суду зменшити розмір неустойки. Отже, відповідачем не доведено, що розрахунок заборгованості за договором споживчого кредиту з урахуванням підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами складений з порушенням чинного законодавства та умов договору, а тому підстави для зменшення нарахованих позивачем відсотків відсутні. Що стосується відзиву на позовну заяву, який був поданий відповідачкою [PERSON] , то суд вважає зазначити наступне. За змістом ч.1\~ст.546 ЦК України, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (ст. 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у\~статті 554 цього Кодексу. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1,2,3\~статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої\~статті 559 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення правовідносин,\~порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом\~трьох років\~з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом\~трьох років\~з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України,\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається\~ календарною датою\~або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті\~251,\~252 ЦК України). Аналізуючи зміст частини четвертої\~статті 559 ЦК України,\~слід дійти висновку, що визначений вказаною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складає три роки) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки (зазначені висновки викладені в Постанові ВС КЦС від 11.11.2019 року № 725/3981/14, 61-1038сво19). У цій справі сторони договору поруки від 25 жовтня 2017 року визначили строк чинності поруки у пункті 4.1., погодивши, що порука припиняється 24 жовтня 2023 року. Оскільки умови договору поруки від 25 жовтня 2017 року містять пряму вказівку на конкретну календарну дату, якою закінчується порука, а саме: 24 жовтня 2030 року (а.с.8 зворот), тобто, цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні\~ статті 251 ЦК України, то норми частини четвертої\~статті 559 ЦК України, на які посилається відповідачка щодо строків припинення поруки, в цьому випадку застосуванню не підлягають. При цьому, суд звертає увагу, що ч.4\~ статті 559 ЦК України, в редакції. чинній на час виникнення правовідносин, визначає строк припинення поруки не шість місяців, а три роки у визначених цією нормою випадках. Отже, оскільки даних, що свідчать про погашення позичальником заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором від 25 жовтня 2017 року, у добровільному порядку відповідачами за час розгляду справи в суді не надано. Договором поруки встановлена солідарна відповідальність поручителів за кредитним договором, сторони у добровільному порядку, на власний розсуд, погодили строк дії поруки календарною датою 24 жовтня 2013 року, строк дії кредитного договору не закінчився, позивачем було повідомлено відповідачів про погашення поточної заборгованості, тому суд дійшов до висновку про правомірність звернення позивача з цим позовом до суду. Враховуючи те, що звернення КС «Самара» до відповідачів в досудовому порядку про погашення поточної заборгованості, результатів не принесли, до теперішнього часу відповідачі ухиляються від виконання своїх зобов`язань щодо повернення коштів позивачу, суд вважає, що зазначена сума заборгованості в розмірі 97 691 грн. 56 коп. повинна бути стягнена солідарно з боржників на користь позивача примусово. Також, на підставі ст.141 ЦПК України,\~з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 270 грн. 00 коп., сплачений позивачем при подачі позову до суду (а.с.4).

Outcome: approved