Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

09.02.2022 [PERSON] звернувся до суду з позовом мотивуючи тим, що він та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , яка була придбана ними спільно в період шлюбу. Згідно технічного паспорту на квартиру, загальна площа квартири становить 44,5 кв.м., житлова площа - 27,4 кв.м., складається вона з двох житлових кімнат, кухні, ванни, кладової, туалету, балкону та коридору. Рішенням суду від 12.10.2018 шлюб між ним і відповідачем було розірвано та вони не можуть дійти згоди стосовно порядку користування вказаною квартирою. Оскільки квартира, як об`єкт житлової нерухомості не підлягає поділу чи виділу без втрати свого цільового призначення та функціональних особливостей - єдиним варіантом вирішення питання спільного користування квартирою є встановлення порядку такого користування. Оскільки, в добровільному порядку вирішити дане питання виявилося неможливим, просив в судовому порядку встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату 6 - площею 10.4 кв.м.; у користування [PERSON] залишити житлову кімнату 7 - площею 17,0 кв.м. та балкон 1 - площею 0,7 кв.м., у їх спільному користуванні залишити: коридор 1 - площею 7,4 кв.м., кладову 2 - площею 0,8 кв.м., туалет 3 - площею 0,9 кв.м., ванну 4 - площею 5,3 кв.м., кухню 5, - площею 5,3 кв.м. 20.04.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 23.05.2022 та 27.06.2022 відповідач - [PERSON] направила до суду заяви, про визнання позову, в яких просила судове засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 27.06.2022 представник позивача, адвокат Кушніренко Андрій Вікторович, направив до суду заяву, про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, інших клопотань немає. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відоповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , та відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 06 вересня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року, що набрало законної сили 13.11.2018, було розірвано. Згідно договору купівлі - продажу квартири від 22 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Кривеньким С.А., зареєстрованим у реєстрі за № 766, сторони набули у спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] , що узгоджується з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.01.2022. Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] вбачається, що дана квартира має загальну площу - 44,5 кв.м., житлову площу - 27,4 кв.м. та складається з наступних приміщень: житлової кімнати 6 - площею 10.4 кв.м.; житлової кімнати 7 - площею 17,0 кв.м. з балконом 1 - площею 0,7 кв.м.; коридору 1 - площею 7,4 кв.м., кладової 2 - площею 0,8 кв.м., туалету 3 - площею 0,9 кв.м., ванної 4 - площею 5,3 кв.м., кухні 5, - площею 5,3 кв.м. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи (а.с. 8-17, 42, 45-47, 58, 59, 61-63) та визнаються сторонами. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Так, квартира [ADDRESS] , яка є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права власності, перебуває в спільній частковій власності сторін, по 1/2 частині кожному, та враховуючи характеристики квартири вона не підлягає поділу в натурі без втрати свого цільового призначення та функціональних особливостей. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. А відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України). Встановлено, що сторони у справі не дійшли згоди в досудовому порядку щодо порядку користування квартирою [ADDRESS] , тому позивач звернувся до суду з даним позовом. За ч.1 ст.15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] між її співвласниками, наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату 6 - площею 10.4 кв.м.; у користування [PERSON] залишити житлову кімнату 7 - площею 17,0 кв.м. та балкон 1 - площею 0,7 кв.м., у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишити: коридор 1 - площею 7,4 кв.м., кладову 2 - площею 0,8 кв.м., туалет 3 - площею 0,9 кв.м., ванну 4 - площею 5,3 кв.м., кухню 5, - площею 5,3 кв.м. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч.1 ст. 142 ЦПК України, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 992,40 грн. (а.с.1), таким чином, враховуючи, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі 496,20 грн. та підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved