Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Буринська міська рада Конотопського району Сумської області про визнання заповіту недійсним. Позов мотивує тим, що її мати [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] разом із сином (її рідним братом) [PERSON] , який разом з нею доглядав за матір`ю, оскільки вона за станом здоров`я не могла самостійно себе обслуговувати, так як мала стійкі розлади здоров`я. [PERSON] закінчила 1 клас школи та була людиною з низьким рівнем освіти. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син [PERSON] , а вже після смерті останнього, який помер [INFO] , спадщину прийняла вона. 15.04.2020 року вона отримала ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 29.11.2019 року та дізналася, що вона залучається до справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, що відкрилася йому 22.04.2017 року після смерті [PERSON] , оскільки він пропустив його з поважних причин, так як не знав, що [PERSON] посвідчила на його користь заповіт. Цією новиною вона була шокована, адже мати жодного разу не обмовилася про свої плани на написання заповіту, жодних документів на земельну ділянку та другий екземпляр заповіту вдома не було виявлено. Особа [PERSON] нікому не відома, він не є членом їхньої родини, мешканцем с. Успенка та просто вхожою особою в їх дім. Тільки з судовому процесі вона дізналася, що її мати 19.05.2016 року уклала договір емфітевзису з ПП «Агропромислова фірма «Україна» за 5 днів до складення заповіту на керівника даної агрофірми. При чому всі оригінали документів на земельну ділянку знаходяться у [PERSON] , хоча він ще не є законним власником. Вона сумнівається в законності дій секретаря Успенської сільської ради [PERSON] та має підозру що остання за попередньою змовою з [PERSON] вчинили шахрайські дії та шляхом обману її матері [PERSON] заволоділи земельною ділянкою, адже її мати тривалий час не виходила із свого будинку, а в заповіті вказано, що він був складений у приміщенні сільської ради та прочитаний вголос заповідачем [PERSON] та власноруч підписаний, що неможливо, адже вона мала стійкі порушення зору і фізично не могла прочитати жодного слова та й поставити свій рівний підпис в заповіті. Також в заповіті було прописано від руки «Заповіт перед підписанням прочитано мною уголос» зовсім іншим почерком аніж підпис. Крім того, викликає підозру той факт, що в заповіті вказана інформація про [PERSON] , яку вона не могла дізнатися та запам`ятати. На підставі цих фактів нею була подана заява до Буринського відділу Сумської обласної прокуратури для перевірки законності дій [PERSON] та [PERSON] .. На підставі викладеного, [PERSON] просить суд визнати заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , який посвідчений секретарем Успенської ради Буринського району Сумської області 24.05.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за №156, недійсним. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області [PERSON] від 05.05.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 09.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Рішенням Вищої ради правосуддя від 14.09.2021 року № 1978/0/15-21 суддю [PERSON] звільнено з посади судді Буринського районного суду Сумської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відповідно до розпорядження керівника апарату Буринського районного суду Сумської області від 30.09.2021 року №104 проведено повторний автоматизований розподіл, згідно якого головуючим суддею для розгляду даної справи визначено суддю Гука Т.Р.. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області Гука Т.Р. від 01.10.2021 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Також, [PERSON] наголошувала на тому, що в них з братом та їхньою матір`ю були нормані та доброзичливі сімейні відносини, а тому вона не могла не порадившись із своїми дітьми скласти заповіт на зовсім чужу їй людину. Представник відповідача [PERSON] адвокат Спасьоненко О.В. позовні вимоги не визнав та пояснив, що оспорюваний заповіт є дійсним, оскільки його складено з дотриманням вимог чинного законодавства, заповідач усвідомлювала значення своїх дій, а зворотного стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено. Зокрема позивачем не надано суду висновків відповідних експертиз на підтвердження своїх доводів про те, що [PERSON] за станом свого здоров`я не могла, ні прочитати, ні підписати заповіт, а також, що підпис в заповіті їй не належить. Чому заповіт було складено [PERSON] саме на [PERSON] йому не відомо, можливо тому, що відповідач є відомим фермером та постійно допомагає людям. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказав, що працює сімейним лікарем у КНП "Буринська лікарня ім. проф. М.П. Новаченка" та знав покійну [PERSON] , оскільки вона перебувала в нього на диспансерному обліку. Останні декілька років вона за станом здоров`я не могла дістатись до лікарні тому обслуговувалась в дома. Його в основному викликала сусідка та коли він приходив то [PERSON] то вона здебільшого знаходилась в ліжку та могла зробити лише декілька кроків. Вона не могла його впізнати, оскільки з 2014-2015 років в неї почалось погіршення зору та вона мала вікову катаракту. У [PERSON] були незначні розлади слуху, але розладів пам`яті не було. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] була її сусідкою, а тому їй добре відомо, що остання дуже любила своїх дітей та радилася з ними по всіх питаннях, оскільки їх сім`я була дуже дружньою. [PERSON] вміла читати та поки добре бачила то постійно читала білію, а в останній час перед смертю не могла читати, бачила тільки силуети та погано чула. В 2016 році [PERSON] вже не могла самостійно ходити та син виносив її на подвір`я. Про [PERSON] від [PERSON] вона ніколи не чула і його в неї не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона працювала на посаді секретаря Успенської сільської ради Буринського району та посвідчувала заповіт [PERSON] на земельну ділянку. Заповіт складався в приміщенні сільської ради, куди [PERSON] прийшла особисто та сама вказала, що хоче скласти заповіт саме [PERSON] та назвала його дату народження. Чи читала [PERSON] заповіт в голос та хто зробив про це запис в заповіті вона не пам`ятає. Запис міг зробити хтось із працівників сільської ради, а підпис в заповіті [PERSON] ставила сама. [PERSON] про те, що не може прочитати заповіт їй не повідомляла, інакше вона б запросила свідків. Чому [PERSON] вирішила скласти заповіт на [PERSON] , а не на своїх дітей вона не питала. Однак, нею також посвідчувався заповіт [PERSON] на будинок, який був спочатку складений на її трьох дітей, а потім [PERSON] змінила заповіт тільки на сина [PERSON] , бо як вона сказала, [PERSON] вижене його з будинку. Також, [PERSON] пояснила, що проживала недалеко від [PERSON] та часто бачила, що вона в останні роки життя самостійно пересувалася, та наскільки їй відомо була лежачою лише останній тиждень перед смертю. Заслухавши доводи позивача та її представника, доводи представника відповідача, показання свідків, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.13). За життя [PERSON] склала заповіт, який посвідчено 24.05.2016 року секретарем Успенської сільської ради Буринського району Сумської області Штикою Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №156, згідно якого земельну ділянку розміром 2,48 га (Державний акт серія Р2 №661152), призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Успенської сільської ради Буринського району Сумської області заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Свобода заповіту це надана фізичній особі можливість на власний розсуд, у межах, визначених цивільним законодавством, розпорядитися власним майном на випадок смерті, змінити чи скасувати заповіт, а також обрати для своїх заповідальних розпоряджень іншу форму, не заборонену законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Частиною другою ст. 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Згідно з частиною третьою ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною четвертою вказаної статті, заповіти посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини 2 статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. При цьому, згідно п. 2.5. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5 (далі - Порядок), при вчиненні нотаріальних дій визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України «Про нотаріат», згідно якої під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Згідно ч. 3 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», у разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. За змістом статті 37 Закону України «Про нотаріат», пункту 1.2. розділу І Порядку право посвідчувати заповіти у сільських населених пунктах надано уповноваженим посадовим особам органів місцевого самоврядування. Статтею 1251 ЦК України також передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Пунктом 2.1. розділу ІІ Порядку передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (пункти 1.1., 1.4. розділу ІІІ Порядку). Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.3 розділу II зазначеного Порядку, відповідно до якого у разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування. При посвідченні заповітів та засвідченні справжності підпису на документах перевіряється справжність підписів осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії (пункт 2.4. розділу ІІ Порядку). У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного Кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно з приписами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з копії оспорюваного заповіту в ньому зазначено дату і місце його складення, заповідачу було роз`яснено зміст статей 207, 1234, 1241, 1248, 1253, 1254, 1255, 1307 ЦК України, заповіт записаний зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, до підписання прочитаний заповідачкою вголос, про що зазначено в самому заповіті, та власноруч підписаний нею у присутності секретаря Успенської сільської ради Буринського району Сумської області. Таким чином, вказаний заповіт складений та посвідчений секретарем сільської ради у відповідності до вимог закону. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасників правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». За наведеного, доводи позивача про відсутність у [PERSON] волевиявлення на складення заповіту на користь [PERSON] є безпідставними, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів, зокрема відповідного висновку почеркознавчої експертизи, на підтвердження того, що заповіт підписано не заповідачем, а іншою особою. З аналогічних підстав недоведеними є твердження позивача про те, що наявний в заповіті запис "заповіт перед підписанням прочитаний мною уголос" виконаний не [PERSON] . При цьому навіть вчинення вказаного запису не [PERSON] , а іншою особою, не свідчить про те, що заповіт не був прочитаний заповідачем. Крім того, Верховним Судом у постанові від 24 березня 2021 року у справі №692/1164/18, викладено висновок, що закон не пов`язує недійсність чи нікчемність заповіту, складеного дієздатною особою, яка особисто поставила підпис під текстом заповіту та після посвідчення отримала перший його примірник, з відсутністю відомостей про прочитання чи відсутністю власноручного запису заповідача чи посадової особи, яка готує та посвідчує заповіт, про те, що такий заповіт був прочитаний вголос. У постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 525/607/17 (провадження № 61-1339св17) суд касаційної інстанції зробив висновок, що «посилання касаційної скарги на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо.» У інших справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 725/2412/15-ц). Згідно копії виписки із медичної карти [PERSON] , 1932 року народження, померлої [INFO] , остання мала прижиттєві вади зору: вікова катаракта; ангіосклероз сітківки обох очей; фізіологічне зниження слуху, яке не було перешкодою в спілкуванні з хворою. Також, [PERSON] було встановлено діагноз: остеохондроз поперекового відділу хребта з корінчиковим синдромом, ІХС: дифузний кардіосклероз (а.с.11) Однак, вказана виписки не може бути належним та достатнім доказом, який би беззаперечно підтвердив, що [PERSON] за станом свого здоров`я самостійно чи з допомогою інших осіб не могла прибути до приміщення Успенської сільської ради для складення та посвідчення заповіту, а також його прочитати, оскільки для з`ясування таких обставин необхідні спеціальні знання, а будь-яких клопотань про призначення експертизи з цього приводу від позивача та її представника до суду не надходило. Крім того, у виписці із медичної карти [PERSON] зазначено, що вона мала вікову катаракту, однак відсутні відомості про те, що вона мала вказане захворювання обох очей. Частиною 2 ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За наведеного, суд не може прийти до висновку про те, що [PERSON] за станом свого здоров`я не могла прибути до приміщення сільської ради та самостійно прочитати заповіт перед його підписанням, лише на підставі показів свідків, які не підтверджуються письмовими доказами, зокрема висновком експерта. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що покази свідків [PERSON] та [PERSON] щодо неможливості [PERSON] самостійно пересуватись та читати на момент посвідчення оспорюваного заповіту суперечать показам свідка [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що [PERSON] мала такі фізичні вади та стан здоров`я, які перешкоджали їй в приміщенні сільської ради самостійно ознайомитись зі змістом заповіту та прочитати його. Також, ні позивачем, ні її представником під час розгляду справи не надано доказів того, що [PERSON] зробила оспорюваний заповіт всупереч своїй волі чи здійснила його не розуміючи значення своїх дій. Не свідчать про такі обставини і доводи позивача про те, що її матір не могла скласти заповіт на зовсім чужу для їх родини особу, оскільки у відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні. Однак, звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] не надала жодних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син [PERSON] , а вже після смерті останнього спадщину прийняла вона. Таким чином, позивачем взагалі не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав чи інтересів внаслідок складення та посвідчення оспорюваного заповіту, що є самостійною підставою для відмови в позові. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, в зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed