Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

10.11.2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася позивачка з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить суд: визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 16.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. та зареєстрований за № 863 - недійсним, а також, стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка послалася на те, що між нею та [PERSON] , 25.03.2016 року було укладено договір позики, за яким [PERSON] було передано грошову суму в розмірі 13000 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 25.03.2016 року. Всупереч виниклому зобов`язанню, [PERSON] по теперішній час суму позики не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість. Згідно позовної заяви, у зв`язку з вищевикладеними обставинами, 22.03.2019 року позивачка звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси із позовною заявою про стягнення заборгованості за розпискою та з метою забезпечення виконання можливого рішення суду, позивакою було подану заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На момент заявления такого клопотання, позивачці було відомо про перебування у власності відповідача [PERSON] й іншого нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , однак позивачка з метою дотримання вимог процесуального закону щодо правил співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, заявила вимогу щодо обтяження лише однієї квартири. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 11.04.2019 року, заяву про забезпечення позову було задоволено, разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги на вказану ухвалу, було встановлено, що між [PERSON] та його матір`ю, 18.06.2011 року був укладений договір дарування, без проведення державної реєстрації нерухомого майна. Враховуючи те, що обтяження нерухомого майна було покладено на особу, що не є учасником спірних правовідносин, ухвалу суду першої інстанції було скасовано. Позивачка стверджує, що згодом, [PERSON] , отримавши копію ухвали про відкриття провадження по справі та будучи обізнаним про призначення підготовчого судового засідання на 16.05.2019 року, звернувся 14.05.2019 року до суду із клопотанням про перенесення розгляду справи. Обґрунтовуючи вказане клопотання, [PERSON] послався на те, що не зможе бути присутнім у судовому засіданні, у зв`язку з перебуванням за межами міста Одеси. На підтвердження вказаної обставини, представником [PERSON] - адвокатом Стеблинською О.А. був наданий посадочний документ № 000ВЗБС5-8Е63-ЕСВЕ-0003 на ім`я [PERSON] на поїзд № 215 ОБ НШ сполученням «Дніпро Одеса», за яким поїзд прибував до Одеси о 16.05.2019 року о 12 годині 04 хвилин, тобто після судового засідання, призначеного о 10 годині 30 хвилин. Разом з тим, згідно з відповіддю АТ «Українська залізниця» № 61/38 від 20.07.2020 року, вбачається, що вказаний посадочний документ було успішно оформлено на сайті booking.uz.gov.ua на ім`я іншої людини Стеблинської Галини, у зв`язку з чим, факт здійснення пасажиром [PERSON] поїздки по вказаному документу не відповідає дійсності. Проте, як згодом було встановлено, 16.05.2019 року [PERSON] , в дійсності перебував в місті Одеса, у зв`язку з укладенням договору дарування квартири [ADDRESS] , за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар зазначену квартиру. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., за реєстровим № 863. Позивачка зазначає, що вказане свідчить про те, що [PERSON] надав суду завідомо недостовірний доказ з метою спотворення поважності причини своєї неявки у судове засідання та для укладення, під час судового засідання, договору про відчуження квартири [ADDRESS] на користь свого батька. З приводу зловживання своїми процесуальними правами, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18.06.2019 року було зазначено, що заява про відкладення судового засідання, подавалась відповідачем для затягування судового процесу з метою відчуження усього належного йому майна, у зв`язку з чим, з [PERSON] в дохід державного бюджету стягнуто штраф в розмірі 5236 гривень. Постановою Одеського апеляційного суду від 04.11.2020 року, ухвалу суду першої інстанції було змінено, та зазначено, що із змісту заяви [PERSON] від 14.05.2019 року вбачається що йому було безумовно відомо, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться справа № 521/4838/19 за позовом [PERSON] до нього про стягнення заборгованості за розпискою. Дії [PERSON] по відчуженню свого нерухомого майна до розгляду справи по суті можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову [PERSON] , а тому апеляційний суд вважає їх такими, що направлені на перешкоджання виконання можливого судового рішення та визнає їх зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства, за які з [PERSON] підлягає стягненню максимальний штраф, встановлений ст. 148 ЦПК України. Позивачка вважає, що зазначені дії у своїй сукупності свідчать про те, що укладення правочину між [PERSON] та [PERSON] обумовлено єдиною метою - відчуження майна, на яке може бути звернуто стягнення за рішенням суду про стягнення грошових коштів, а тому звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним, задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , заборонено державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії щодо внесення записів про державну реєстрацію права власності, іпотеки, обтяження, а також будь-які інші реєстраційні дії щодо на квартири [ADDRESS] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Малиновського\~районного суду\~м.\~Одеси від31.05.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. Представник позивачки та позивачка в судове засідання не з`явилися, представник позивачки подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його особистої участі, позовні вимоги просив задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судові засідання повторно не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , 25.03.2016 року було укладено договір позики, за яким [PERSON] було передано грошову суму в розмірі 13000 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 25.03.2016 року. Всупереч виниклому зобов`язанню, [PERSON] по теперішній час суму позики не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, що складається з основної суми боргу в розмірі 353080 гривень, штрафу за невиконання зобов`язання у розмірі 10621 гривень, процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 167161,40 гривень. Судом встановлено, що позивачка маючи намір на позасудове врегулювання спірних правовідносин, позивачка на поштову адресу відповідача [PERSON] , направила письмову претензію, яка була залишена без відповіді. Судом встановлено, що у зв`язку з вищевикладеними обставинами, 22.03.2019 року, позивачка звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси із позовною заявою про стягнення заборгованості за розпискою, за якою 01.04.2019 року було відкрито провадження (суддя Гуревський В.К.), та з метою забезпечення виконання можливого рішення суду, позивакою було подану заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На момент подачі такого клопотання, позивачці було відомо про перебування у власності відповідача [PERSON] й іншого нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , однак позивачка з метою дотримання вимог процесуального закону щодо правил співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, заявила вимогу щодо обтяження лише однієї квартири. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 11.04.2019 року, заяву про забезпечення позову було задоволено. Задовольняючи вказану заяву, суд керувався тією обставиною, що право власності на вказану квартиру, було зареєстроване за [PERSON] , разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги на вказану ухвалу, було встановлено, що між [PERSON] та його матір`ю, 18.06.2011 року був укладений договір дарування, без проведення державної реєстрації нерухомого майна. Враховуючи те, що обтяження нерухомого майна було покладено на особу, що не є учасником спірних правовідносин, ухвалу суду першої інстанції було скасовано. Згодом, [PERSON] , отримавши копію ухвали про відкриття провадження по справі та будучи обізнаним про призначення підготовчого судового засідання на 16.05.2019 року, звернувся 14.05.2019 року до суду із клопотанням про перенесення розгляду справи. Обґрунтовуючи вказане клопотання, [PERSON] послався на те, що не зможе бути присутнім у судовому засіданні, у зв`язку з перебуванням за межами міста Одеси. На підтвердження вказаної обставини, представником [PERSON] - адвокатом Стеблинською О.А. був наданий посадочний документ № 000ВЗБС5-8Е63-ЕСВЕ-0003 на ім`я [PERSON] на поїзд № 215 ОБ НШ сполученням «Дніпро Одеса», за яким поїзд прибував до Одеси о 16.05.2019 року о 12 годині 04 хвилин, тобто після судового засідання, призначеного о 10 годині 30 хвилин. Разом з тим, згідно з відповіддю АТ «Українська залізниця» № 61/38 від 20.07.2020 року, вбачається, що вказаний посадочний документ було успішно оформлено на сайті booking.uz.gov.ua на ім`я іншої людини Стеблинської Галини, у зв`язку з чим, факт здійснення пасажиром [PERSON] поїздки по вказаному документу не відповідає дійсності. Проте, як згодом було встановлено, 16.05.2019 року [PERSON] , в дійсності перебував в місті Одеса, у зв`язку з укладенням договору дарування квартири [ADDRESS] , за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар зазначену квартиру. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., за реєстровим № 863. Вказане свідчить про те, що [PERSON] надав суду завідомо недостовірний доказ з метою спотворення поважності причини своєї неявки у судове засідання та для укладення, під час судового засідання, договору про відчуження квартири [ADDRESS] на користь свого батька. З приводу зловживання своїми процесуальними правами, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18.06.2019 року було зазначено, що заява про відкладення судового засідання, подавалась відповідачем для затягування судового процесу з метою відчуження усього належного йому майна, у зв`язку з чим, з [PERSON] в дохід державного бюджету стягнуто штраф в розмірі 5236 гривень. Постановою Одеського апеляційного суду від 04.11.2020 року, ухвалу суду першої інстанції було змінено, та зазначено, що із змісту заяви [PERSON] від 14.05.2019 року вбачається що йому було безумовно відомо, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться справа № 521/4838/19 за позовом [PERSON] до нього про стягнення заборгованості за розпискою. Дії [PERSON] по відчуженню свого нерухомого майна до розгляду справи по суті можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову [PERSON] , а тому апеляційний суд вважає їх такими, що направлені на перешкоджання виконання можливого судового рішення та визнає їх зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства, за які з [PERSON] підлягає стягненню максимальний штраф, встановлений ст. 148 ЦПК України. Отже, дані факти були встановленні в ухвалі Одеського апеляційного суду від 04.11.2020 року, а отже згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу відповідачів, що зазначені дії у своїй сукупності свідчать про те, що укладення правочину між [PERSON] та [PERSON] обумовлено єдиною метою - відчуження майна, на яке може бути звернуто стягнення за рішенням суду про стягнення грошових коштів. Вказане також підтверджується й тим, що [PERSON] не має іншого нерухомого майна, а тому відсутній жодний мотив для відчуження квартири, окрім вищенаведеного. В цей же час, [PERSON] на теперішній час, є власником нерухомого майна у пмт. Білково, Одеської області, а відтак не є особою, що потребує на поліпшення житлових умов. Вказані обставини, підтверджується інформаційними довідками з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо суб`єкта від 06.11.2020 року. Так, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Відповідаючи на питання, яке ж саме право позивача підлягає захисту, слід зазначити, що кожна особа має право на реальне та фактичне виконання рішення суду, яке постановлено на її користь. Про важливість реального виконання рішення суду, свідчить в тому числі й практика ЄСПЛ (рішення "Шмалько проти України"). Укладення оспорюваного правочину, порушує права позивача на фактичне виконання рішення суду, що порушує її майнові права (право очікування), що гарантуються як Конституцією України, так і ст. 1 Першого Протоколу Європейської конвенції з прав людини. За своїми ознаками оспорюваний договір є фраудаторним правочином, оскільки за його матеріально-правовими наслідками, боржник, в результаті своїх умисних дії, перестає бути платоспроможним. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних\~правочинах внутрішня\~воля сторін\~не відповідає\~зовнішньому її\~прояву,\~тобто обидві\~сторони,\~вчиняючи фіктивний\~правочин,\~знають наперед,\~що він\~не буде\~виконаний,\~тобто мають\~інші цілі,\~ніж передбачені\~правочином.\~Отже,\~основними ознаками\~фіктивного правочину\~є:\~введення в\~оману (до\~або в\~момент укладення\~угоди)\~іншого учасника\~або третьої\~особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Судом встановлено, що внутрішня воля [PERSON] не відповідала її зовнішньому прояву, оскільки за відсутності невиконаних боргових зобов`язань, [PERSON] не мав би наміру безоплатно відчужувати єдину належну йому нерухомість на користь особи, яка має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , якій на праві власності належить декілька об`єктів нерухомого майна в м. Одесі. На підтвердження вищевикладеного, свідчить й те, що обдарований [PERSON] у вказаній квартирі не проживає, а отже укладений договір не був виконаний, тоді як, відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.І, 5 ст.203 ЦК України, що, за правилами ст.215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. До аналогічного висновку дійшов Верховний суд України у справі №6- 1873цс16. Крім того, відповідно до правового висновку Великої палати ВС, викладеного у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, позивач у праві звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч.2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого батька після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу, в день проведення судового засідання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, ВС у справі № 405/1820/17 від 24.07.2019 року урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Суд звертає увагу відповідачів, що вказана позицію Верховного Суду, постановлена не лише за аналогічних, а за тотожних фактичних обставин у справі що розглядається. Крім того, дії [PERSON] мають навіть більше ознак недобросовісності, ніж дії боржника справі, що була розглянута Верховним Судом. Вказане виражається в тому, що [PERSON] зловживав не лише матеріальними правами, а й процесуальними, умисно надаючи суду документи, що містять ознаки підроблення, маючи на меті укладення правочину в день судового засідання про проведення якого [PERSON] будо достеменно відомо. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно, як боржника. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконане належним чином, а тому кожний кредитор у праві розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому всі боржники мають на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. (Постанова ВП ВС, справі № 234/3341/15-ц від 22.05.2019) За таких обставин, з наведених правових підстав, суд прийшов до висновку, що оспорюваний договір дарування необхідно визнати недійсним. Згідно ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Судом встановлено, що позивачка сплатила судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 840, 80 гривень, що підтверджується квитанцією №ПН1409 від 28.10.2020 року, та судовий збір за заяву про забезпечення позову у розмірі 420,40 гривень, що підтверджується квитанцією №ПН1403 від 28.10.2020 року. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1\~-\~5\~ст.\~137\~ЦК України,\~витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши розрахунок витрат на правову допомогу, доданий позивачкою до позовної, суд прийшов до висновку, що витрати у розмірі 20 000 гривень є обґрунтованими та пропорційними витратами відносно предмета розгляду справи, а також підтверджуються Договором про надання правової допомоги від 08.10.2020 року, актом прийому-передачі наданих послуг згідно Договору про надання правової допомоги від 08.10.2020 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру №1-06/11 від 06.11.2020 року Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 16, 526, 530, 543, 549-552, 610, 1054, 1050 Цивільного кодексу України, та

Outcome: approved