Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У січні 2019 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про поділ спільного майна подружжя - квартир, розташованих за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] , та майнових прав на квартиру [ADDRESS] (далі також - спірне майно), шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаних квартир та майнових прав. Згідно з остаточними вимогами, викладеними у заяві про зміну предмета позову, позивачка просить здійснити поділ набутого у шлюбі майна шляхом виділу їй у власність двох квартир, розташованих за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] . Вимоги позову мотивовані тим, що за нормами сімейного законодавства три квартири та майнові права на об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу з дотриманням принципу рівності часток. У червні 2021 р. [PERSON] пред`явив до [PERSON] окремий позов про визнання спірного майна його особистою приватною власністю. Мотивував свої вимоги тим, що спірне майно було набуте за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу нежитлового приміщення у м. Черкаси, що належало ТОВ «Імідж-Центр», учасниками якого були він, його батько та тітка, а відтак це майно не є об`єктом права спільної власності подружжя. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 01.06.2021 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 29.09.2021. 14.07.2021 від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. 28.07.2021 від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 21.09.2021 від представника позивача [PERSON] надійшло повторне клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 24.09.2021 вiд представника позивача [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову. 27.09.2021 від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження даної справи та справи № 753/11422/21. 08.06.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказану справу передано в провадження судді Якусик О. В. Ухвалою судді Якусика О. В. від 14.06.2021 позовну заяву залишено без руху. 17.08.2021 на виконання вимог ухвали представник позивача [PERSON] подав заяву про усунення недоліків у справі. Ухвалою від 27.08.2021 суддя Якусик О. В. відкрив провадження у справі та призначив загального позовного провадження в підготовче засідання на оправу до розгляду в порядку 05.10.2021. 27.09.2021 від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Ухвалою від 28.09.2021 суд об`єднав в одне провадження з цивільні справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за позовом [PERSON] до [PERSON] про Визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, присвоївши об`єднаному провадженню єдиний унікальний номер справи 7538660/21. 29.09.2021 представник [PERSON] [PERSON] подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі. В судовому засіданні 29.09.2021 позивач [PERSON] відмовилася від заяви про забезпечення позову, а відповідач [PERSON] відмовився від клопотання про зупинення провадження по справі, суддя встановив строк для подачі заяв по суті справи та для подачі заяви про зміну предмету позову, оголосивши перерву до 07.12.2021. 23.10.2021 вiд [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, заява про зміну предмету позову та проект мирової угоди. 01.12.2021 до суду від [PERSON] надійшли письмові пояснення на проект мирової угоди. 02.12.2021 від [PERSON] надійшло клопотання про оголошення перерви у справі. В судовому засіданні 07.12.2021 суд долучив до матеріалів справи відзив та заяву про зміну предмету позову, закрив підготовче провадження та ухвалив перейти до розгляду справи по суті на 09.02.2022. 08.02.2022 від [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, заява про виклик свідків, письмові пояснення на заяву про зміну предмету позову та письмові пояснення на відзив. В судовому засіданні 09.02.2022 суд ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про виклик свідків, про прийняття до розгляду письмових пояснень на заяву про зміну предмету позову та письмових пояснень на відзив, а також суд ухвалює відкласти розгляд справи у зв`язку з неявкою відповідача на 19.04.2022. 30.03.2022 від [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Судове засідання від 19.04.2022 суд ухвалив відкласти у зв`язку з тим, що в Україні діє режим воєнного стану на 29.06.2022. В судове засідання 29.06.2022 учасники справи не з`явилися, від представника позивачки [PERSON] 22.06.2022 надійшло повторне клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, а від представника відповідача [PERSON] - 24.06.2022 та 29.06.2022 клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення режиму воєнного стану. Зважаючи на те, що справа перебуває в провадженні суду тривалий час, а сторони надали заяви по суті справи і усі наявні у них докази, які є достатніми для прийняття обґрунтованого рішення, суд не встановив підстав для відкладення розгляду справи та визнав за можливе розглянути справу за відсутності її учасників. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права і мотиви їх застосування. З 12.11.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерство юстиції (м. Київ), актовий запис 222 від 09.09.2020 (а.с. 8-9). В період шлюбу сторони набули у власність три однокімнатні квартири, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,6 кв.м., жилою площею 20,2 кв.м., зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2017, власником якої є [PERSON] ;квартиру, розташовану за адресою:[ADDRESS] , загальною площею 50,3 кв.м., жилою площею 20,2 кв.м., зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2017, власником якої є [PERSON] ; квартиру, розташовану за адресою:[ADDRESS] , загальною площею 49,0 кв.м., жилою площею 20,4 кв.м., зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2017, власником якої є [PERSON] (т. 1 а.с. 23-25, 26-28). ? ? Дослідженням змісту договорів купівлі-продажу спірного майна установлено, що їх було укладено за згодою дружини покупця - позивачки [PERSON] (пункт 4.4.). Окрім того 19.09.2017 між приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 17582/РН-К, предметом якого є майнові права на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 19-21). На виконання умов цього договору відповідно до квитанції від 21.09.2017, [PERSON] вніс кошти в розмірі 1 066 796,33 грн., що підтверджується довідкою до Договору купівлі-продажу майнових прав № 17582/РН-К від 19.09.2017 (т. 1 а.с. 22). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 цього Кодексу визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя і в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане і інтересах сім`ї. Право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, передбачене нормою статті 69 СК України. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (частина 1 статті 179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення (частина 1 статті 181 ЦК України). Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Відтак за змістом вищевказаних положень цивільного законодавства об`єкт цивільних прав набуває статусу нерухомого майна при існуванні таких обставин: завершення будівництва; прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації; здійснення державної реєстрації права власності на нього у встановленому законодавством порядку. Водночас стаття 177 ЦК України відносить до об`єктів цивільних прав майнові права, під якими розуміються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. У разі інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, що здійснюється, зокрема, через фонди фінансування будівництва, майнове право на об`єкт інвестування можна визначити як «право очікування», що наділяє власника цього права певними, але не всіма правами власника майна, та засвідчує його правомочність отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Аналіз наведених норм сімейного та цивільного законодавства дає підстави для висновку, що набуті в період шлюбу майнові права щодо об`єкта незавершеного будівництва, підлягають поділу між подружжям як їх спільне сумісне майно. Разом із тим, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, як і будь-яка інша презумпція, може бути спростована, а тому один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), а відтак тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна, покладається на сторону, яка її оспорює. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу, якою передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідач вважає спірне майно своєю особистою приватною власністю посилаючись на те, що у його придбання були вкладені кошти, отримані від продажу об`єкта нежитлової нерухомості (нежитлові приміщення фотосалону та перукарні, розташовані за адресою: [ADDRESS] , площею 158,3 кв.м., який належав ТОВ «Імідж-Центр», учасником якого він був. Водночас за результатами дослідження наданих відповідачем доказів суд дійшов висновку про те, що доводи відповідача ґрунтуються на хибному розумінні ним положень законодавства, які регулюють питання поділу майна подружжя. Так, судом установлено, що нежитлові приміщення вибули із власності ТОВ «Імідж-Центр» та перейшли у власність відповідача на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07.03.2017, відповідно до якого їх продаж здійснено за 140 000 грн (т. 2 а.с.46-47). Жодних доказів, які б свідчили про те, що купівля нежитлових приміщень була здійснена за особисті кошти відповідача, суду не надано. На підставі договору від 17.03.2017 відповідач продав нежитлові приміщення третім особам за 494 300 грн (т. 2 а.с. 48-49). Згідно з умовами договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18.08.2017 та від 19.09.2017 позивачка на виконання вимог статті 65 СК України надавала нотаріально посвідчену згоду на їх укладення, що свідчить про їх укладення в інтересах сім`ї сторін. За таких обставин одержані від продажу нежитлових приміщень кошти (дохід) є об`єктом права спільної сумісної власності, а відтак їх вкладення у придбання спірного майна не може слугувати підставою для визнання таких коштів особистою приватною власністю. З огляду на викладене, не доводить набуття спірного майна за особисті кошти відповідача і надана ним розписка про сплату покупцями нежитлових приміщень грошових коштів в сумі 170 000 дол США (т. 2 а.с. 50). Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірного майна у період зареєстрованого шлюбу сторін та відсутність доказів, які б спростовували поширення на нього правового режиму спільного сумісного майна, це майно є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України). За правилом, встановленим частиною 1 статті 70 цього Кодексу, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Сторони не посилались на наявність між ними домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а тому слід виходити з того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на квартири та майнові права є рівними. На підтвердження вартості спірних квартир позивачка надала консультативні висновки щодо їх ймовірної вартості, складені суб`єктом оціночної діяльності за її замовленням, відповідно до яких ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , становить 1 855 200 грн., квартири, розташованої за адресою:[ADDRESS] , - 1 855 200 грн., квартири, розташованої за адресою:[ADDRESS] , - 1 813 700 грн.(т. 1 а.с. 26-28). Вказані консультативні висновки виконані суб`єктами оціночної діяльності за результатами аналізу ринку нерухомості із застосуванням методу порівняльного підходу, при цьому жодних доказів на їх спростування відповідачем не надано, а тому суд покладає ці висновки в обґрунтування рішення як об`єктивні докази, що підтверджують вартість спірних квартир. Отже загальна вартість об`єктів нерухомого майна, вимоги про поділ якого суд визнав обґрунтованими і доведеними, складає 5 524 100 грн, а тому на долю кожного з подружжя припадає майна на суму 2 762 050 грн. Водночас слід урахувати, що разом з об`єктами житлової нерухомості предметом поділу у цій справі є також майнові права на однокімнатну квартиру в об`єкті незавершеного будівництва, право власності на яку сторони не набули у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на неї. Позивачка просить виділити їй дві квартири, а саме квартир за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , загальною вартістю 3 668 900 грн., а відтак за запропонованим нею порядком поділу на долю відповідача припадає одна квартира за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 855 200 грн. та майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, доказів на підтвердження вартості яких на час розгляду справи суду не надано. Альтернативного порядку вирішення існуючого спору відповідач не запропонував і згоди на отримання грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не надав. Водночас такої згоди не надала і позивачка. За наведених обставин єдиним законним і справедливим способом поділу майна у цій справі є виділення в натурі кожному з подружжя рівноцінних (однакових за вартістю) об`єктів житлової нерухомості та визначення ідеальних часток сторін у праві власності на решту спірного майна, поділити яке з дотриманням принципу рівності часток неможливо. Отже ураховуючи, що однокімнатні квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] є рівноцінними за вартістю, розташовані в одному районі м. Києва і мають приблизно однакову площу, суд виділяє першу з них позивачці, а другу - відповідачу. Поділ решти майна, а саме квартири [ADDRESS] , та майнових прав на однокімнатну квартиру загальною площею 49,42 кв.м., що будується на 23 поверсі секції А по [ADDRESS] , здійснюється судом шляхом визначення ідеальних часток кожного з подружжя у праві власності (майнові права) на це майно, що не суперечить вимогам частини 2, 4 статті 71 СК України. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з огляду на результат розгляду справи, суд покладає на відповідача сплачений позивачкою судовий збір в сумі 11 350 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial