Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить визначити за ним право власності за набувальною давністю на 61/200 ідеальних частин будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] , померлій [INFO] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , яка померла [INFO] , володіючи 61/100 ід. частин будинку (фактично Ѕ частина) за життя склала заповіт, яким заповіла свою частку будинку за адресою: [ADDRESS] позивачу. Проте, текст заповіту був складений таким чином, що фактично згідно свідоцтва про прийняття спадщини від 19.10.1988 №1-3729 позивачем було успадковано лише 61/200 будинку. Неоднозначне трактування заповіту призвело до того, що згідно правовстановлюючих документів на будинок, половина від половини будинку, а саме 61/200 залишилася у власності покійної [PERSON] . Фактично більше як 20 років, позивач відкрито, безперервно володіє даним нерухомим майном, яке не мало власника у вигляді 61/200 ід. частин вказаного будинку, що є підставою для набуття права на дане майно за набувальною давністю. Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 28.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Витребувано інформацію з Житомирського обласного державного нотаріального архіву. 11.11.2021 на адресу суду надійшла копія спадкової справи, заведеної до майна померлої [PERSON] . Ухвалою суду від 08.12.2021 закрито проведення підготовчого судового засідання, справу призначено до судового розгляду. Заяву представника позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] задоволено. У судовому засіданні 01.06.2022 свідки [PERSON] та [PERSON] надали свої пояснення, розгляд справи відкладено на 30.06.2022 для виклику представника відповідача для дачі пояснень. Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Гуменюк О.В. подав до суду клопотання, у якому просить суд проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача. У разі дотримання всіх вимог, встановлених ст.344 ЦК України, Бердичівська міська рада не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Треті особи [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] подали до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечують. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників провадження, які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Статтею 15 ЦК України визначено,що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У пунктах 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майномне знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.» Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того,позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним),то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Зокрема добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018, по справі № 683/2047/16-ц. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17. Враховуючи положення ст.ст. 335 і 344\~ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). При застосуванні норм права, суд враховує, що спадщина після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилась під час дії Цивільного кодексу\~Української РСР\~1963\~року (далі - ЦК УРСР), а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна після смерті спадкодавця. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 у справі №671/22/19, згідно норм ЦК УРСР, чинного до 1 січня 2004 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та друга статті 548 ЦК УРСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша та друга статті 549 ЦК УРСР). Аналіз змісту ст.ст.548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528\~ і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК УРСР). Системне тлумачення ч.2 ст.549, ч. 1 ст.555 ЦК УРСР та абзацу 2 п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що:в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених п.п. 1-5 ч.1 ст.555\~ЦК УРСР завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася\~прийнятою державою. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~була власником 61/100\~частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982, посвідченого Бердичівською держнотконторою, р№1-352. Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Після смерті власника 61/100 майна - [PERSON] у 1982 році відкрилася спадщина на спірне майно. Заповітом від 29.01.1982, посвідченим старшим державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Бабич С.Ф. та зареєстрованим в реєстрі за № 2-612, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну мені частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , заповідаю одну другу /1/2/ частину її гр. [PERSON] . Згідно свідоцтва про прийняття спадщини від 19.10.1988 №1-3729 [PERSON] було успадковано 61/200\~частки житлового будинку, який знаходиться у [ADDRESS] . Свідоцтво було зареєстровано у Бердичівському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 24.10.1988. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 18.10.2021 за №279803274 право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] 39/200, [PERSON] 39/200, [PERSON] 61/200, [PERSON] 61/200, [PERSON] 39/100. У довідці, виданій КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» №504 від 09.11.2020, вказано, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 відповідно до архівних паперових носіїв зареєстрований за: [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.1988, посвідченого Бердичівською держконторою р№1-3729 61/200 ід. частин будинку; [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982, посвідченого Бердичівською держконторою р№1-353 61/200 ід. частин будинку; [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.10.2004, посвідченого Бердичівською держконторою р№3-1983 39/100 ід. частини будинку. Комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , розмір частки власності 61/200. Згідно висновку про визначення вартості майна 61/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що належить в рівних частках [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проведеною станом на 31.08.2021, ринкова вартість об`єкту оцінки, без урахування ПДВ, склала 201860,00 грн. Також встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 [PERSON] успадкувала за [PERSON] 39/100 ідеальних частин житлового будинку, номер [ADDRESS] . 21.06.2012 між ПАТ «ЖИТОМИРГАЗ» та позивачем укладено типовий договір №100115 про надання населенню послуг з газопостачання на загальну площу будинку 59,1 кв.м. Під час розгляду справи в судовому засіданні 1.06.2022 позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Представник позивача додатково пояснив, що позивач більше 20 років відкрито та беперервно володіє 61/200 частинами житлового будинку, несе витрати, на утримання, що є підставою для набуття права на дане майно за набувальною давністю. Допитана в судовому засіданні 01.06.2022 свідок [PERSON] , зазначила, що є сусідкою позивача, який проживає у половині будинку [ADDRESS] з 1982 року. Повідомила, що до 1982 року власницею цієї частини будинку була [PERSON] , яка склала заповіт на позивача. Свідок [PERSON] , допитаний у судовому засіданні 01.06.2022 зазначив, що є сусідом позивача, останній проживає у цілій половині будинку з 1982 року по [ADDRESS] . Відомо, що до нього у цій половині будинку проживала бабця, яка померла. З огляду на встановлені судом обставини справи вбачається, що після смерті власника [ADDRESS] - [PERSON] у 1982 році відкрилася спадщина на належне спадкодавцю майно, 61/200\~частки якого було успадковано [PERSON] за заповітом. Таким чином, з урахуванням положень ст. 549, ч.1 ст. 555 ЦК УРСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якими передбачено автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави, фактично спадщина на іншу 61/200 (спірну) частку була прийнята відповідачем, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на вказану частку нерухомого майна за набувальною давністю, проте він не позбавлений права звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому цієї частки у власність або надання у користування. Виходячи із наведеного, суд зазначає, що набувальна давність не є окремою підставою для набуття права на частку житлового будинку та не дає будь-яких переваг при передачі частки нерухомого майна у власність або у користування, яка має здійснюватись в загальному порядку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України. Факт сплати позивачем комунальних платежів та понесення ним тягаря утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України. Виходячи зі встановлених судом фактичних обставин справи, досліджених матеріалів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відсутні. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України, не підлягають розподілу понесені позивачем судові витрати, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Outcome: dismissed