Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальності «ФІНПРОМ МАРКЕТ», треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Приватний виконавець виконавчого округу Луганської області Лиманський Владислав Юрійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивує\~тим,\~що у\~грудні 2021\~р.\~позивач дізнався,\~що приватним\~виконавцем виконавчого\~округу Луганської\~області Лиманським\~Владиславом Юрійовичем\~ведеться виконавче\~провадження №\~65503898\~з примусового\~виконання виконавчого\~напису №\~20774\~від 20.04.2021р.,\~вчиненого приватним\~нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Остапенком\~Євгеном Михайловичем\~про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» (далі також - Відповідач, або Стягувач) заборгованості за Кредитним договором № 1241/3382CLBPS від 07.05.2013 р. з ПАТ «Платинум Банк» у загальному розмірі 11 453,93 грн. Зазначила, що про вчинення зазначеного виконавчого напису дізналась в грудні 2021р. ознайомившись за місцем роботи з постановою приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, та перевіривши свої дані у Єдиному реєстрі боржників. До грудня 2021 р. позивач не знала про наявність грошового зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ», не отримувала про це будь-яких повідомлень та вимог оплати боргу, як і не отримувала ніяких листів чи вимог щодо виконавчого напису. Також зазначила,\~що 07.05.2013р.\~був укладений\~Кредитний договір\~№ 1241/3382CLBPS\~від 07.05.2013\~р.\~з ПАТ\~«Платинум Банк»,\~за яким\~у нею\~не залишилось\~заборгованості,\~після закінчення\~строку його\~дії у\~неї не\~зберігалося примірника\~даного договору\~та вона\~не отримувала\~від ПАТ\~«Платинум Банк»\~будь-яких\~повідомлень та\~вимог оплати\~боргу,\~як і\~не отримувала\~ніяких листів\~чи вимог\~щодо виконавчого\~напису.\~Вказала,\~що ніякої\~заборгованості перед\~ТОВ «ФІНПРОМ\~МАРКЕТ» не\~визнає.\~Вважає виконавчий\~напис таким,\~що не\~підлягає виконанню,\~з наступних\~підстав:\~Виконавчий напис\~про стягнення\~заборгованості за\~нотаріально не\~посвідченим кредитним\~договором має\~бути визнаний\~таким,\~що не\~підлягає виконанню,\~з огляду\~на скасування\~судом п.\~2\~Переліку документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~провадиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів,\~затвердженого Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~29\~червня 1999\~р.\~№ 1172,\~який було\~внесено Постановою\~КМУ №\~662\~від 26.11.2014\~року,\~яка в\~цій частині\~визнана незаконною\~та не\~чинною судовими\~рішеннями у\~справі №\~826/20084/14,\~що набрали\~законної сили\~і є\~обов`язковими. Отже, в момент вчинення виконавчого напису нормативно-правовий акт, який допускав вчинення виконавчих написів нотаріусів на кредитних договорах, був визнаний незаконним та нечинним за рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, що набрало законної сили, законних підстав для можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на кредитному договорі не існувало, порушені ст. 129-1 Конституції, ст. 18 ЦПК України, ч. 2 ст. 265 КАС України. Позивач зазначила,\~що вона\~ніколи не\~мала рахунку\~у відповідача,\~не надавала\~йому жодних\~даних для\~відкриття та\~ведення такого\~рахунку,\~відповідач не\~міг надати\~нотаріусу таку\~виписку,\~з сумами\~оборотів за\~дебетом та\~кредитом рахунку,\~вхідного та\~вихідного залишку.\~Сама назва\~«довідки» відповідача\~не робить\~документ «випискою\~по рахунку»,\~оскільки виписка\~має містить\~номер рахунку\~та обороти\~по ньому,\~інші обов`язкові\~реквізити,\~передбачені п.\~61\~Положення,\~затвердженого Постановою\~Правління НБУ\~№ 75\~від 04.07.2018р.,\~а не\~лише підсумкові\~суми,\~нараховані односторонньо\~відповідачем.\~Без виписки\~з рахунку,\~оригіналу повного\~тексту нотаріально\~посвідченого кредитного\~договору нотаріус\~зобов`язаний був\~відмовити у\~вчиненні нотаріальної\~Дії.\~По-друге,\~позивачем було\~укладено з\~ПАТ «Платинум\~Банк» Кредитний\~договір №\~1241/3382CLBPS\~від 07.05.2013\~р.,\~примірника якої\~у позивача\~не збереглося.\~Кредитний договір\~№ 1241/3382CLBPS\~від 07.05.2013р.\~не містить\~підтверджень видачі\~позивачу кредиту\~у будь-якій\~сумі та\~позивач не\~отримувала від\~ПАТ «Платинум\~Банк» жодних\~повідомлень про\~наявність заборгованості\~та вимог\~оплати боргу.\~Позивач впевнена,\~що ніякої\~заборгованості у\~неї не\~залишилось,\~вона не\~мала наміру\~ухилятись від\~своїх зобов`язань\~перед банком.\~По-третє,\~нарахована у\~виконавчому написі\~сума боргу\~поза межами\~строку кредитування,\~оскільки строк\~кредитування за\~вказаним кредитним\~договором №\~1241/3382CLBPS\~від 07.05.2013\~р.\~сплив більш\~ніж за\~5\~років до\~вчинення напису.\~Натомість в\~оскаржуваному написі\~стягнення заборгованості\~проводиться за\~період,\~що поза\~межами строку\~кредитування,\~строку на\~вчинення напису\~і строків\~позовної давності.\~Безпідставним є\~продовження нарахування\~договірних процентів,\~комісій та\~неустойки після\~завершення строку\~кредитування всупереч\~ч.\~1\~ст.\~530,\~ст.\~1048,1050\~ЦК України.\~Після настання\~строку виконання\~зобов`язань у\~повному обсязі\~позикодавець не\~мав права\~продовжувати нараховувати\~проценти та\~неустойку,\~а мав\~право лише\~на стягнення\~сум,\~передбачених ст.\~625\~ЦК України.\~На це\~вказують Постанови\~Верховного Суду\~за 2018\~рік,\~а саме\~від 28\~березня 2018\~року,\~справа №\~444/9519/12,\~провадження №\~14-10\~цс 18;\~від 08\~серпня 2018\~року,\~справа №\~165/1878/16-ц,\~провадження №\~61-6252св18;\~від 14\~лютого 2018\~року,\~справа №\~564/2199/15-ц,\~провадження №\~61\~-\~2404\~св 18;\~від 04\~липня 2018\~року,\~справа №\~310/11534/13-ц,\~провадження №\~14-154цс18. Вбачається, що у даному випадку ці умови порушені відповідачем і заборгованість не є безспірною, оскільки має місце прострочення кредитора (до отримання вимоги кредитора, вказаного у написі, позивач ніяк не могла здійснити жодного платежу останньому, навіть якби визнавала якусь заборгованість). Отже, нотаріус був зобов`язаний відмовити у вчиненні виконавчого напису, з підстав викладених у цьому позові, а відповідачу для стягнення заборгованості з позивача, у разі її наявності, слід було звернутись до суду з цивільним позовом про стягнення заборгованості, з правовим обґрунтуванням своїх вимог. Відтак виконавчий напис підлягає скасуванню і через спірність заборгованості, і через порушення порядку та умов його вчинення, і через сплив строків на його вчинення та строків позовної давності, і через прострочення кредитора. Позивач не визнає заявленої заборгованості перед відповідачем, оскільки була позбавлена будь-якої можливості заявити такі заперечення раніше, викладає їх у цьому позові, та заявляє про сплив строків позовної давності. В зв`язку з вищевикладеним просить суд, визнати виконавчий напис № 20774 від 20.04.2021р., що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем про стягнення з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» (код ЄДРПОУ: 43311346) заборгованості за Кредитним договором № 1241/3382CLBPS від 07.05.2013р. з ПАТ «Платинум Банк» у загальному розмірі 11 453 грн. 93 коп. (одинадцять тисяч чотириста п`ятдесят три гривні дев`яносто три копійки) таким, що не підлягає виконанню. Стягнути з відповідача судові витрати на судові збори і правничу допомогу. В судове засідання позивач не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. В матеріалах справи міститься заява про вирішення справи без участі позивача та його представника, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та судове засідання проводити без участі позивача та його представника. В судове засідання відповідач не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Фінпром Маркет» в частині визнання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., зареєстрованого за № 20774 від 20 квітня 2021 року таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з ТОВ «Фінпром Маркет» судового збору за подання позовної заяви в розмірі 454грн., та у разі подання заяви про забезпечення позову в розмірі 227 грн., інші 50% судового збору повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч.1 ст. 142 ЦПК України. Також просив вимогу позивача в частині стягнення з ТОВ «Фінпром Маркет» орієнтовних судових витрат в розмірі 4000,00грн. залишити без задоволення, оскільки розподіляючи судові витрати між сторонами у справі необхідно враховувати дії сторони, щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа - Приватний виконавець виконавчого округу Луганської області Лиманський Владислав Юрійович в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження № 65503898 від 20.05.2021 щодо стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів у розмірі 11\~453,93 грн., яке відкрито за виконавчим написом № 20774 від 20.04.2021р., вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Законом України «Про нотаріат», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, в редакції від 29.11.2001 року, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року з наступними змінами. Виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02.09.1993 року, зі змінами, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Отже, виконавчий напис вчиняється нотаріусом за наявності двох умов: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем і якщо з моменту виникнення права на позасудове вирішення спору не минув строк, передбачений законом. Частиною 1 статті 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Згідно приписів ч. 2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 3.2, 3.5 Глави 16 «Вчинення виконавчих написів» Розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року. Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року. Пунктом 2 Розділу 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Київський апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про необхідність визнання не чинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині п.1 та п.2 зазначеної постанови. Згідно приписів ч. 2 ст. 265 КАС України у разі визнання рішенням суду нормативно-правового акта протиправним та не чинним,такий нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001 року. Така позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 січня 2019 року, справа № 910/13233/17. Пунктом 1 зазначеного Переліку, в редакції від 29.11.2001 року, передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, які також знайшли своє відображення в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 320/8269/15-ц від 16 травня 2018 року, в якій Великою Палатою Верховного Суду наголошено на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат", захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також часткового визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Також, щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне. В обґрунтування заявленої суми на надання правничої допомоги представником позивача надано копію договору про надання юридичних послуг адвокатом від 17.12.2021р., укладеного між [PERSON] та адвокатським бюро «Москаленко і Партнери» в особі Голови Москаленко Анастасії Володимирівни та копію акта приймання-передачі правової допомоги від 24.12.2021р., з яких вбачається, що витрати на правову допомогу склали 4000,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частинами 1-3 статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Приписами ст. 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Необхідно зауважити, що ч. 6 ст. 137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем у клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу було зазначено про не співмірність витрат зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, пов`язаних зі справою, також зазначено, що вартість адвокатських послуг є значно завищеною порівняно з іншими витратами на адвокатські послуги в інших аналогічних справах. Враховуючи зазначене, суд вважає, що заявником документально підтверджено понесені витрати на правничу допомогу. З урахуванням вимог ч. 4 ст. 137, ч. ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також відповідно до розміру задоволених вимог, суд приходить до висновку про необхідність часткового стягнення витрат на правову допомогу у сумі 2000,00 гривень. Також, при задоволенні позову у відповідності до ст. 142 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 454,00 грн. та 227,00 за подання заяви про забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved