Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

27 січня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, в якому просив стягнути з державного бюджету України 10 000 000 грн на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення права на першочергове отримання житла. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є ветераном збройних сил України, учасником бойових дій, учасником АТО, перебував на квартирному обліку житлової комісії гарнізону м. Києва з 10 вересня 1992 року до 2019 року. 25 квітня 2018 року від начальника Головного квартирно-експлуатаціного управління Збройних Сил України отримав лист про відмову в наданні постійного житла, у зв`язку зі звільненням його зі служби за власним бажанням, що виключає у нього наявність підстав для залишення його на квартирному обліку. Посилаючись на те, що він, як ветеран збройних сил України, учасник бойових дій, учасник АТО має право на першочергове отримання житла, в той час як його було незаконно знято з квартирного обліку, що порушує його право на отримання ним житла, вважає наявність підстав для стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України майнової та моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000 000 грн. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON] від 28 січня 2020 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. 26 березня 2020 року від Міністерства у справах ветеранів України надійшов лист, в якому вказано про те, що міністерство є правонаступником Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників АТО. При цьому, міністерство не має можливості подати відзив на позовну заяву [PERSON] 20 травня 2020 року від Державної казначейської служби України надійшли пояснення на позовну заяву, в яких указано про те, що необхідною умовою для притягнення органу державної влади до відповідальності є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. Належним доказом протиправних дій, рішень чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок), що набрало законної сили. Проте, позовна заява та додані до неї матеріали не містять жодного судового рішення про визнання дій відповідача або Державної казначейської служби України протиправними або неправомірними, внаслідок чого було порушено право позивача. В свою чергу, позивач не обґрунтував та не підтвердив факт завдання йому майнової та моральної шкоди, за яких обставин йому була завдана майнова та моральна шкода, якими діями або бездіяльності вони заподіяні. Отже, вимоги позивача про відшкодування йому майнової та моральної шкоди є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 02 червня 2020 року від представника Міністерства у справах ветеранів України надійшли пояснення, в яких вказано про те, що загальною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. При цьому, факт неправомірності дій повинен бути установлений у передбаченому законом порядку. На підставі наведеного, у задоволенні позову просив відмовити. Згідно з розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року у зв`язку зі смертю судді [PERSON] справу передано на повторний авторозподіл. 16 листопада 2021 року справу передано судді Бусик О.Л. Ухвалою судді від 17 листопада 2021 року справу прийнято до провадження судді Бусик О.Л. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвало суду від 27 січня 2022 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до розгляду по суті. 28 червня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача. 29 червня 2022 року від представника відповідача - Кабінету Міністрів України надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника відповідача. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд установив, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 житловою комісією ККЕВ [PERSON] погоджено надання постійної двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Надалі листом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 25 квітня 2018 року № 303/4/822 позивача повідомили, що оскільки він звільнений з військової служби за власним бажанням на підставі наказу заступника міністра оборони України, то він не має правових підстав для забезпечення житлом за рахунок Міністерства оборони України. Встановлено, що позивач проходив службу у Збройних Силах України, його звільнено у запас за власним бажанням 29 червня 2001 року. [PERSON] перебуває на квартирному обліку з 10 вересня 1992 року у загальній черзі на отримання житла й у черзі на першочергове отримання житла як учасник бойових дій складом сім`ї із 3 осіб: позивач, його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , 1989 року народження. Відповідно до витягу з протоколу від 12 грудня 2016 року № 9 засідання житлової комісії ККЕУ погоджено підполковнику запасу [PERSON] надання постійного житла за межами гарнізону [ADDRESS] зі зняттям з квартирного обліку. Відповідно до витягу з протоколу від 16 листопада 2016 року № 15 засідання житлової комісії гарнізону м. Києва [PERSON] включений до списку розподілу житлової площі для постійного проживання. Проте, юридичним департаментом Міністерства оборони України список розподілу спірної квартири позивачу не було погоджено. Рекомендовано повторно перевірити облікову справу [PERSON] та погодити список розподілу постійної житлової площі для подальшого розгляду документів комісією з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України. З листа начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України №303/4/822 від 25 квітня 2018 року вбачається, що позивач [PERSON] звільнений з військової служби за власним бажанням на підставі наказу заступника Міністра оборони України - Командувача ПС Збройних Сил України від 29 червня 2001 року, а тому правових підстав щодо залишення на квартирному обліку у військовій частині та забезпечення житлом за рахунок Міністерства оборони України не було. Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на те, що непогодження його у відповідних списках розподілу житла позивачу у зв`язку зі звільненням позивача за власним бажанням з вислугою більше 20 років є дискримінацією його як військовослужбовця, який є учасником бойових дій та АТО зі сторони фахівців правового департаменту Міністерства оборони України. Судом встановлено, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2021 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у задоволенні позову [PERSON] до Київського квартирно-експлуатаційного управління про визнання права на першочергове отримання житла - відмовлено. Рішенням у зазначеній справі встановлено, що [PERSON] в період з 01 серпня 1978 року по 29 червня 2001 проходив службу в Збройних Силах України. 29 червня 2001 року [PERSON] був звільнений з військової служби у запас за пунктом 65, підпункт «З» (за власним бажанням), з правом носіння форменого одягу. Згідно листа військового прокурора Центрального регіону України №757 від 20 лютого 2006 року, який був адресований голові Житлової комісії гарнізону міста Києва, вивченням квартирної справи [PERSON] було встановлено, що він безпідставно перебуває на квартобліку як особа, яка має право на позачергове отримання житла, оскільки не відноситься до осіб, визначених ст.ст.22, 37 Положення про порядок забезпечення жилою площею в ЗС України» (наказ МО України №20 від 03 лютого 1995 року). Зазначений громадянин має право у ЖК гарнізону міста Києва після звільнення з військової служби на підставі ст.40 ЖК України, ст.29 Правил обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов…» (затверджено Постановою Ради Міністрів України і Українською республіканською радою професійних союзів 11 грудня 1984 року №470), та як учасник бойових дій, користується правом першочергового отримання жилих приміщень. Відповідно до витягу з протоколу №9 засідання житлової комісії Київського КЕУ від 12 жовтня 2016 року було погоджено надання [PERSON] постійного житла за межами гарнізону міста Києва на склад сім`ї з особи: він, дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] в [ADDRESS] , жилою площею 35,80 кв.м, загальною площею 63,80 кв.м, зі зняттям з квартирного обліку. Згідно з пунктом 2.1.3 протоколу №15 засідання житлової комісії гарнізону міста Київ від 16 листопада 2016 року пропозицію щодо надання майору запасу [PERSON] двокімнатної квартири [ADDRESS] , на склад сім`ї три особи (він, дружина, дочка) прийнято в цілому. Листом Юридичного департаменту Міністерства оборони України №298/2/567 від 10 березня 2017 року повідомлено Київське квартирно-експлуатаційне управління та позивача про неможливість погодження Списку розподілу постійної житлової площі у гарнізоні міста Києва майору запасу [PERSON] . Листом Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України №303/25-1502 від 23 березня 2017 року повідомлено позивача, що непогоджений Юридичним департаментом Список розподілу не може надаватись Київським КЕУ для подальшого розгляду до Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України. Листом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України № 30/4/822 від 25 квітня 2018 року повідомлено позивача про відсутність правових підстав для залишення останнього на квартирному обліку у військовій частини та за забезпечення житлом за рахунок Міністерства оборони України у зв`язку із звільненням з військової служби за власним бажанням. Відповідно до копій витягів з протоколу № 6 засідання житлової комісії Київського КЕУ від 30 липня 2019 року рішенням житлової комісії згідно статей 31, 40 ЖК УРСР та на підставі листів Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 10 березня 2017 року №298/2/567, Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗС України від 05 липня 2019 року №303/4/1605 було вирішено зняти підполковника запасу [PERSON] зі складом сім`ї три особи (він, дружина, донька) з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання та виключено зі списків осіб, які потребують права першочергового отримання житла; скасовано пункт 3 протоколу №9 від 12 жовтня 2016 рішення житлової комісії Київського КЕУ щодо надання підполковнику запасу [PERSON] житлової площі для постійного проживання, який звільнений з військової служби у запас за власним бажанням та передано двокімнатну квартиру [ADDRESS] на перерозподіл серед військовослужбовців гарнізону міста Київ. Згідно довідки Київського КЕУ №517/1562 від 29 березня 2021 року [PERSON] не перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення житлом для постійного проживання в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні. Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції дійшли висновку, що [PERSON] не перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення житлом для постійного проживання в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні на підставі рішення житлової комісії Київського КЕУ від 30 липня 2019 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України № 517/1562 від 29 березня 2021 року та витягами із протоколу №6 засідання житлової комісії Київського КЕУ від 30 липня 2019 року. Докази, які б підтверджували той факт, що [PERSON] пройшов процедуру передбачену Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №737 в матеріалах справи відсутні. Таким чином, оскільки позивач не перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення житлом для постійного проживання, отже вимоги про визнання за ним права на першочергове отримання житла всупереч законодавчо встановленій процедурі задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння відповідачами шкоди позивачу, зокрема, невизнання його позачергового права на отримання житла. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як визначено уст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями або бездіяльністю Міністерства соціальної політики України та Державного Казначейства України було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано майнову та моральну шкоду діями відповідачів, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу майнової шкоди та моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed