Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

У липні місяці 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради», в якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 211-к від 05 листопада 2014 року про її звільнення за п. 3 ст. 3 КЗпП України, у зв`язку із вступом на військову службу, поновити її на посаді сестри медичної палатної інфекційного відділення у Комунальному некомерційному підприємстві «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради», яке є правонаступником прав та обов`язків комунального закладу «Новомосковська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради» та стягнути з комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради» на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 103 749,60 грн. (сто три тисячі сімсот сорок дев`ять гривень 60 копійок). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 02 вересня 2014 року її було прийнято на роботу до комунального закладу «Новомосковська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради», правонаступником прав та обов`язків якого є Комунальне некомерційне підприємство «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради» (далі за текстом КНП «Новомосковська ЦМЛ» НМР»), на посаду сестри медичної палатної інфекційного відділення. На початку листопада місяця 2014 року позивач вступила на військову службу за контрактом у Збройних Силах України. 05 листопада 2014 року їй був виданий припис № 476, відповідно до якого повідомлено про перехід у розпорядження командира військової частини [NUMBER] для прийняття на військову службу за контрактом, про що позивач повідомила керівництво КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР», яке, в свою чергу, наполягло на необхідності обов`язкового написання заяви про звільнення, в зв`язку зі вступом на військову службу. Далі, 05 листопада 2014 року позивачка була звільнена з роботи сестри медичної палатної інфекційного відділення, у зв`язку зі вступом на військову службу, згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України. Позивачем були підписані контракти про проходження військової служби від 06 листопада 2014 року, від 03 жовтня 2017 року, від 16 листопада 2020 року. Позивач вважала себе особою, на яку поширюються приписи ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України, однак середня місячна заробітна плата їй не нараховувалась. В подальшому, [PERSON] зверталася до відповідача з заявами про надання документів та пояснень, однак відповідач пояснив, що позивач працювала у КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР» у 2014 році, а заробітна плата виплачена за фактично відпрацьований час, відповідач вважає звільнення з займаної посади законним, оскільки позивач не просила увільнити її від роботи на період служби в ЗСУ зі збереженням робочого місця, а заяву написано про звільнення за власним бажанням. Також, у цьому листі КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР» вказали, що їм не надано копію контракту від 03 листопада 2014 року, а натомість надано копію контракту від 06 листопада 2014 року, а пізніше копію контракту від 03 жовтня 2017 року, а також не береться до уваги той факт, що був надаваний припис № 476 від 05 листопада 2014 року. Враховуючи усе вищезазначене, позивач вважає, що відповідач незаконно звільнив її з посади сестри медичної палатної інфекційного відділення, не виплачував заробітну плату, а тому вона змушена звернутись до суду з цим позовом. У відзиві на позов відповідач у задоволенні позовних вимог просить відмовити, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, на думку відповідача, у своїй заяві позивач не просила увільнити її з роботи на період служби в Збройних Силах України зі збереженням робочого місця та заробітної плати. Щодо поновлення на роботі, то відповідач зазначає, що посаду сестри медичної палатної інфекційного відділення було скорочено у відповідності до законодавства. Щодо виплати заробітної плати за вимушений прогул, то відповідач вважає за необхідне відмовити в цій частині через те, що позивач була звільнена за власним бажанням, тож такі виплати не повинні здійснюватися. А також, через відсутність фінансування та скорочення як посади так і інфекційного відділення в цілому, відсутня стаття бюджету для виплати такої заробітної плати. Окремою заявою відповідач просить застосувати позовну давність до вимог позивача. Ухвалою суду від 23 липня 2021 року відкрите спрощене позовне провадження у справі. В судове засідання позивач не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просив задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних причин. Судом встановлено, що 02 вересня 2014 року [PERSON] було прийнято на роботу до комунального закладу «Новомосковська центральна міська лікарня» Дніпропетровської обласної ради», правонаступником прав та обов`язків якого є Комунальне некомерційне підприємство «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради», на посаду сестри медичної палатної інфекційного відділення, що підтверджується витягом з наказу № 164-к від 01 вересня 2014 року (а.с. 13). Суду надано копію припису № 476 від 05 листопада 2014 року, відповідно до якого [PERSON] повідомлено про перехід у розпорядження командира військової частини [NUMBER] для прийняття на військову службу за контрактом (а.с. 14). Суду надано копію заяви про звільнення від 05 листопада 2014 року, написану [PERSON] . При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач просить звільнити її з роботи, у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, а не за власним бажанням, як про це стверджує відповідач (а.с. 15). Суду надано копію витягу з наказу № 211-к від 05 листопада 2014 року, відповідно до якого [PERSON] звільнено, у зв`язку із вступом на військову службу, згідно ст.. 36 п.3 КЗпП України (а.с. 16). Знову ж таки, суд звертає увагу на те, що у наказі чітко зазначено формулювання звільнення (саме через вступ на військову службу за контрактом), що говорить про належне повідомлення позивачем інформації про вступ на військову службу, а з огляду на причини звільнення позивача, визначені у наказі № 211 від 05.11.2014 року, відповідач провів належну перевірку обставин , викладених у заяві позивача про звільнення. Суду надано копію контракту від 06 листопада 2014 року, укладеного на 3 (три) роки, який діяв до 16 листопада 2017 року, копію контракту від 03 жовтня 2017 року, який діяв до 16 листопада 2020 року, та копію контракту від 16 листопада 2020 року, який діє до 16 листопада 2025 року. Тобто, фактично, позивач проходить військову службу безперервно за 06 листопада 2014 року, подовжуючи строк дії попередніх контрактів. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців, на момент звільнення позивача, визначалося Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу». Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті З Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 1 березня 2014 року, яке введено в дію Указом Президента України № 189/2014 від 2 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Крім того, відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року по справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. З метою юридичного визначення тривалості особливого періоду до Верховного Суду України звернувся начальник Генерального штабу Головнокомандувач Збройних Сил України та отримав офіційну відповідь від 13 липня 2018 року № 60-1543/0/2-18. Отже, у цьому листі Верховний Суд констатував: особливий період діє у державі починаючи від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014. Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Завершення заходів мобілізації не припиняє особливого періоду. Таким чином, Верховний Суд України підтримав позицію Генерального штабу Збройних Сил України, висловлену ним у листі від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906. Тобто, особливий період діяв в Україні від 17 березня 2014 року, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України, у редакції від 26 жовтня 2014 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року, були внесені зміни, в тому числі, до Кодексу Законів про Працю. Згідно з ч. 4 ст. 119 КЗпП України, в редакції від 08 лютого 2015 року, за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік. Суд вважає, що звільнення позивача за п.3 ст. 36 КЗпП України є таким, що суперечить законодавству України. Написана заява про звільнення відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України не має правового значення, оскільки наведеними вище нормами матеріального права законодавцем встановлено обмеження щодо звільнення працівників, які проходять військову службу в особливий період. До такого ж висновку дійшов у своїй постанові від 18 січня 2018 року по справі № 686/20215/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, а також Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 592/2567/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 131/1449/16-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 279/2860/16-ц. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача відбулося без урахування норм чинного на момент такого звільнення законодавства, що в свою чергу свідчить про незаконність наказу № 211-к від 05 листопада 2014 року, вказаний наказ підлягає скасуванню. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування наказу № 211-к від 05 листопада 2014 року, що є підставою для поновлення позивача на роботі. Суд вважає доведеною обставиною, що звільнення [PERSON] відбувалось у спосіб, що протирічить законодавству України. Визначені відповідачем у відзиві підстави щодо неможливості поновлення [PERSON] на посаді сестри медичної палатної інфекційного відділення (через скорочення такої посади) не спростовують обставин, встановлених в судовому засіданні щодо незаконності звільнення [PERSON] . На думку суду, [PERSON] необхідно поновити на роботі на посаді сестри медичної палатної інфекційного відділення. У відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який судом обчислюється, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Вирішуючи питання про стягнення середньої заробітної плати, то її необхідно розраховувати відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п. 8 цього Порядку, в редакції від 03 лютого 2012 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги,вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Окрім цього, відповідно до п. 10 цього Порядку, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Суду надано копію довідки про доходи вих. № 39 від 11 квітня 2019 року, відповідно до якої заробітна плата [PERSON] за останні 2 календарні місяці перед звільненням складають: вересень 2014 року 1346,29 грн., жовтень 2014 року 1452,45 грн.. Таким чином, середньоденна заробітна плата складає (1346,29+1452,45):45=62,20 грн. У період з 6 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року кількість робочих днів становила 40, у період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року 250 днів, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року 251 день, у період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року 248 днів, у період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року 250 днів, у період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року 249 днів, у період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року 251 день, у період з 01 січня 2021 року по 20 червня 2022 року 367 днів. Усього 1906 робочих днів. \~ \~ \~ \~В даному випадку, позивачеві належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 листопада 2021 року по 20 червня 2022 року, у розмірі 118553,20 гривень \~ \~ \~ \~Вказану суму суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача. Оцінюючи позицію відповідача щодо застосування строку звернення до суду та строку позовної давності, суд звертає увагу на таке. Статтею 233\~КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися до суду з заявою у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно вимог ч.1 ст.263\~ЦК України перебіг позовної давності зупиняється якщо позивач перебуває у Збройних Силах України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. Судом встановлено, що [PERSON] була звільнена з роботи 05 листопада 2014 року, а 06 листопада 2014 року її було зараховано на військову службу за контрактом. Таким чином, перебіг строку позовної давності було зупинено у зв`язку з проходженням позивачкою військової служби, яку вона проходить по теперішній день. На відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Позивачем протягом проходження військової служби за контрактом вживалися заходи щодо отримання копії наказу про звільнення (а.с. 32-41). Даних про вручення позивачці копії наказу про її звільнення суду не подано, а тому суд вважає, що [PERSON] звернулася до суду в межах строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, що спростовує доводи відповідача про застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду. \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~Враховуючи це, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати у розмірі 1\~037,50 грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved