Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

\~ \~ Позивач звернувся\~в суд\~з позовом,\~який у\~подальшому уточнив\~та в\~остаточному варіанті\~просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,18 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., без надання іншого житла. При цьому посилається на те, що він є єдиним власником вказаної квартири і не може вселитися до неї, належним чином користуватися своїм нерухомим майном, оскільки відповідачі зареєстровані за місцем проживання у цій квартирі та відмовляються з неї виселитись. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 04.08.2021 року у даній цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін та витребувано докази. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити, а також не заперечували щодо вирішення справи в заочному порядку. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відзив на позов не надали, від представника відповідача [PERSON] повторно надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке залишено судом без задоволення, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідачів на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України. В судове засідання представник третьої особи не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона не підтримала позовні вимоги в частині виселення [PERSON] , 2014 року народження з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житла, виходячи з інтересів дитини. Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва від 07.12.2019 року, належить на праві власності квартира [ADDRESS] , яку було придбано ним на електронних прилюдних торгах, проведених 16.10.2019 року Оболонським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні №51742875 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2432942,85 грн. Право власності позивача на вищезазначену квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.09.2020 року по справі №295/7589/20 вирішено вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, позивач не може вселитися до спірної квартири та належним чином користуватися нею, оскільки на даний час у вищезазначеній квартирі проживають та зареєстровані за місцем проживання наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які не є власниками чи користувачами зазначеної квартири. 08.12.2020 року позивач звернувся до [PERSON] з вимогою про звільнення спірної квартири та відшкодування моральної шкоди. У відповідь на вищезазначену вимогу [PERSON] надав позивачу листа від 04.01.2021 року про відмову у задоволенні вимоги позивача. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] раніше була придбана [PERSON] за рахунок кредитних коштів, отриманих за кредитним договором №ZRZ0GK00004325 від 08.04.2008 року, повернення яких було забезпечене іпотекою даного жилого приміщення. У подальшому, у зв`язку із несплатою кредитних коштів рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.01.2016 року по справі №756/4370/15-ц було стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №ZRZ0GK00004325 від 08.04.2008 року. Під час виконавчого провадження з виконання вказаного рішення суду для задоволення вимог банку позичальника було звернено стягнення на спірну квартиру, що була передана в іпотеку банку відповідно до договору іпотеки від 08.04.2008 року. Верховний Суд України в постанові від 22.06.2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» №898-IV (далі по тексту Закон №898-IV) та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі №6-1731цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №753/12729/15-ц. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України визначені права власника житлового приміщення, які передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Таким чином, судом встановлено, що попередньому власнику спірної квартири [PERSON] було передано в іпотеку зазначену квартиру, придбану за рахунок отриманих в кредит грошових коштів, на яку надалі було звернено стягнення. Наразі позивач позбавлений можливості реалізовувати свої житлові права, а саме одноосібно користуватися належною йому квартирою, оскільки в ній до цього часу проживають та зареєстровані за місцем проживання відповідачі, які не є та ніколи не були членами сім`ї колишнього власника квартири [PERSON] . Договір найму між [PERSON] та відповідачами не укладався, спільного господарства вони не вели, доказів наявності будь-яких домовленостей стосовно їх проживання в спірній квартирі суду не надано. Позивач є єдиним власником спірної квартири та має право у повному обсязі володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому на праві приватної власності майном. Будь-яких правових підстав для обмеження його права користування спірною квартирою немає, адже відповідачі проживають в спірній квартирі без правових підстав. Таким чином, відповідачі підлягають виселенню зі спірної квартири, що належить позивачу на праві приватної власності, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved