Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . До дня своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з померлим [PERSON] в житловому будинку за вищезазначеною адресою проживали та були зареєстровані: дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] . Також у будинку за адресою: [ADDRESS] проживала сім`я позивача його дружина та донька. Вищезазначений житловий будинок був побудований в 1958 році, але свідоцтво на право власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] за його життя видано не було. Як зазначено в позовній заяві, спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті [INFO] [PERSON] , шляхом вступу в фактичне управління та управління спадковим майном стали [PERSON] , його мати [PERSON] та донька померлого [PERSON] . Позивач зазначив, шо оскільки всі вищезазначені особи прийняли спадщину, а правовстановлюючих документів на час смерті його батька на спірний житловий будинок не існувало, тому документальне оформлення будинку буде здійснено ним та сестрою після смерті їх матері. В 1996 році позивач разом з дружиною та донькою переїхали проживати до іншого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується, зокрема, паспортом дружини позивача серії [NUMBER] , з якого вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , вона зареєстрована з 31 серпня 1996 року, до цього часу вони проживали по [ADDRESS] . Як вказано в позовній заяві, житлові будинки за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] знаходяться на одному подвір`ї. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивачем зазначено, що йому стало відомо про спроби [PERSON] приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться за місцем розташування спадкового майна. У зв`язку з чим, 06.04.2020 представником позивача направлено адвокатський запит до Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо підтвердження інформації про приватизацію [PERSON] вищезазначеної земельної ділянки. На адвокатський запит Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району 07.05.2020 було надано інформацію щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] ). Позивачем зазначено, що саме з цього листа від 07.05.2020 йому стало відомо, що в 1996 році [PERSON] стала власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (спадкодавець [PERSON] ) та договору дарування. З огляду на вищезазначене, позивач звернувся до Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області з заявою щодо отримання спадщини після померлого батька. Згідно матеріалів спадкової справи № 197 до майна померлого [PERSON] , після його смерті спадщину за законом в рівних частках отримали [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з чим позивачу було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS] . Разом з тим, з матеріалів спадкової справи № 197 вбачається, що іншими спадкоємцями при поданні заяв про прийняття спадщини та при наданні документів для оформлення спадщини було надані неправдиві дані. Так, в заяві [PERSON] та [PERSON] про видачу свідоцтв про право на спадщину від 30 квітня 1996 року вказано, що інших спадкоємців, передбачених законом після померлого [PERSON] не має. Разом з тим, позивач є сином померлого [PERSON] , тобто є спадкоємцем першої черги. Також, на зворотному боці заяви [PERSON] та [PERSON] про видачу свідоцтв про право на спадщину від 30 квітня 1996 року міститься інформація про те, що факт прийняття спадщини спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] підтверджується будинковою книгою, в якій міститься відмітка про прописку їх у спадковому будинку. При цьому, в матеріалах спадкової справи відсутня така копія відповідної будинкової книги або копія витягу з неї. На час смерті спадкодавця, позивач також проживав та був зареєстрований в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] ), що підтверджується даними з його паспорта серії [NUMBER] , згідно якого вбачається, що він був зареєстрований за вищезазначеною адресою з 26 травня 1984 року по 31 серпня 1996 року. Також факт зміни проживання позивача та нової реєстрації лише в 1996 році підтверджується листом Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району № 02-22/479 від 09.09.2020 з якого вбачається, що Києво-Святошинський РВ УДМС України в Київській області (паспортний стіл) передав до Хотівської сільської ради адресну картку та картку реєстрації особи на гр. [PERSON] згідно якої, вищезазначений громадянин зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 31 серпня 1996 року. Як зазначено в позовній заяві, внаслідок вищезазначених дій [PERSON] та [PERSON] щодо приховування наявності третього спадкоємця першої черги, 30 квітня 1996 року на їх ім`я було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 2-1684. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року [PERSON] та [PERSON] отримали у спадщину у рівних частинах (по Ѕ частині) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказав, що Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 2-1684, видане на ім`я [PERSON] та [PERSON] є незаконним та таким, що порушує права [PERSON] на спадщину. Крім того, з матеріалів спадкової справи № 197 вбачається, що підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] щодо спірного житлового будинку було Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане на ім`я [PERSON] від 06.02.1996. Тобто, Свідоцтво про право особистої власності на ім`я [PERSON] було видано через чотири роки після його смерті, тобто останнє видано незаконно. З наведених підстав також вбачається, що договорі дарування Ѕ частини житлового будинку, яким [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 2-1684, Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є незаконним. Позивач просив суд визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року, видане Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 2-1684, на ім`я спадкоємців [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожна, на спадкове майно житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 травня 1996 року в реєстрову книгу під реєстровим номером № 326; скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 травня 1996 року за номером № 326, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 квітня Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою; визнати недійсним та скасувати Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, видане 02 лютого 1996 року Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району та зареєстроване Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 06 лютого 1996 року в реєстрову книгу № 2 за реєстровим номером № 326, яким посвідчено право власності [PERSON] на цілу частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати договір дарування Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 05 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстроване в реєстрі за № 2-2118, зареєстроване у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 липня 1996 року в реєстрову книгу під реєстровим номером № 326; скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 17 липня 1996 року за номером в реєстровій книзі 326, на підставі договору дарування Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 05 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за № 2-2118. 25.09.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у даній справі. 26.02.2021 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, зазначивши про безпідставність пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду та безпідставність заявлених позовних вимог. Просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності як окрему підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. 10.03.2021 представник позивача подав відповідь на відзив, зазначаючи, що строк позовної давності не був пропущений і про наявність оскаржуваних ним документів, позивачу стало відомо лише в 2020 році. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, направив до суду заяву за вх. № 16870 з проханням розглядати справу без його участі та участі його представника. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у передбачений законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку із не запереченням позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача від 18.01.1971 серії [NUMBER] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Відповідно до п.п. 1, 4\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України)\~цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Відповідно до п. 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК\~(435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~Цивільного кодексу Української РСР\~(далі -\~ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності\~ЦК\~(435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно з\~ст. 524 ЦК УРСР\~спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до\~ст. 525 ЦК УРСР\~часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 526 ЦК УРСР\~передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з\~ст. 527 ЦК УРСР\~спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Статтею 529 ЦК УРСР\~передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до\~ст. 548 ЦК УРСР\~для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За змістом\~ст. 549 ЦК УРСР\~діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ спадкоємця в управління або володіння спадковим майном; подання заяви про прийняття спадщини в установлений\~законом шестимісячний\~строку для прийняття спадщини. Згідно п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18 червня 1994 року (яка була чинна на час видачі свідоцтва про право на спадщину) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. До дня своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з померлим [PERSON] в житловому будинку за вищезазначеною адресою проживали та були зареєстровані: дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] . Факт проживання позивача із спадкодавцем на день його смерті підтверджуються даними з паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , згідно якого вбачається, що він був зареєстрований за вищезазначеною адресою з 26 травня 1984 року по 31 серпня 1996 року. Також факт зміни проживання позивача та нової реєстрації лише в 1996 році підтверджується листом Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району № 02-22/479 від 09.09.2020 з якого вбачається, що Києво-Святошинський РВ УДМС України в Київській області (паспортний стіл) передав до Хотівської сільської ради адресну картку та картку реєстрації особи на гр. [PERSON] згідно якої, вищезазначений громадянин зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 31 серпня 1996 року. Враховуючи, що позивач був зареєстрований разом із спадкодавцем на час смерті останнього за адресою: [ADDRESS] , він є таким, що фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається із матеріалів справи, інші спадкоємці [PERSON] його дружина [PERSON] та його донька [PERSON] звернулись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, зазначаючи при цьому, що інших спадкоємців, передбачених законом після померлого [PERSON] не має. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року [PERSON] та [PERSON] отримали у спадщину у рівних долях кожна (по Ѕ частині) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року\~відповідно до\~ст. 1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов до висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. 03 червня 2020 року позивач звернувся до Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області з заявою щодо отримання спадщини після померлого батька. Проте, позивачу була надана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS] . Оскільки, отримавши Свідоцтво про право на спадщину в квітні 1996 року, мати та сестра позивача порушили права останнього, як спадкоємця першої черги на спадкування за законом одночасно з ними, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійним та скасування вищезазначеного Свідоцтва. Задоволенню також підлягає вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , як така, що є похідною від вимоги про скасування Свідоцтва про право на спадщину. В подальшому, як вбачається із матеріалів справи, 05 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 2-218, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . При чому, як підстава права власності на спірний будинок дарувальника зазначено Свідоцтво про право на спадщину від 30.04.1996. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про визнання вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину недійсним, враховуючи те, що у разі оформленні за позивачем його спадкових прав, розмір успадкованої частини житлового будинку [PERSON] був би змінений, суд приходить до висновку про визнання недійсним та скасування вищезазначеного договору дарування від 05.07.1996 як первісної вимоги, і як наслідок скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на Ѕ частину будинку на підставі даного договору дарування як похідної вимоги. Крім того, з матеріалів спадкової справи № 197 вбачається, що підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] щодо спірного житлового будинку було Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане на ім`я [PERSON] від 06.02.1996. В період з 19.01.1996 по 16.07.1998 діяли Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 № 56, які передбачали здійснення реєстрації об`єктів нерухомого майна у бюро технічної інвентаризації місцевих органів виконавчої влади та місцевого самоврядування на підставі відповідних правовстановлювальних документів. Відповідно до п. 5.1 вищезазначених Правил, при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в цих Правилах, зацікавлена фізична особа подає до місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування заяву про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна і отримання свідоцтва про це. Як вбачається із матеріалів справи, Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане на ім`я [PERSON] було видане через чотири роки після його смерті. Таким чином, видаючи вищезазначене Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [PERSON] виконавчий комітет Хотівської сільської ради вирішив питання щодо прав та обов`язків особи, цивільна правоздатність та дієздатність якої припинилися у зв`язку із смертю, а тому таке Свідоцтво є недійсним та підлягає скасуванню. Посилання представника відповідача на те, що строк позовної давності в даній справі пропущено, не відповідають дійсності. Відповідно до\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] дізнався про порушення власних прав раніше дати його звернення із заявою про прийняття спадщини (червень 2020 року) та ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 197. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору та задоволення позову, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 4\~204 грн. (за п`ять немайнових вимог на час подання позову). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 524, 526-527, 529, 548-549 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 1301 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved