Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , звернувся у січні 2021р. в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним та такого, що є удаваним договору дарування від 25.03.2009р., укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , стягнення судових витрат. Позов обґрунтувано тим, що квартира по [ADDRESS] належала позивачу [PERSON] ( [PERSON] - до зміни прізвища 30.11.2011р.) та [PERSON] в рівних частках на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03.11.2000р., дані власники квартири перебували у шлюбі з 10.02.1973р. Під час перебування у шлюбі, 25.03.2009р. вони подарували належну їм квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Укладаючи даний спірний договір, позивач вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за подружжям та надасть право довічного користування квартирою, підтвердженням чого є п.2 договору «право [PERSON] довічно користуватися відчужуваною часткою квартири…». Такий договір суперечить вимогам ст.717 ЦК України, а також такий договір є удаваним внаслідок помилки позивача щодо природи правочину у віці 77 років (1932 р.н.), так як обдаровувана [PERSON] є донькою дружини [PERSON] (від першого шлюбу) і був довірительський характер стосунків між сторонами. Після укладення спірного договору, відповідач участі в утриманні майна не брала, комунальні послуги не сплачувала, у квартиру не вселялась та перебуває за кордоном, допомоги не надає жодної, всі видатки несе позивач як до, так і після смерті [INFO] дружини [PERSON] (попереднього співвласника житла). Протягом листопада-грудня 2020р. відповідач, через погіршення стосунків в зв`язку з іншою судовою справою (між позивачем та сином відповідача щодо успадкування земельної ділянки після смерті дружини [PERSON] з подальшим продажем її та прийнятого судового рішення 26.09.2019р. на користь [PERSON] ) погрожує продажем квартири та виселенням позивача, і саме з цього часу позивач дізнався про можливість виселення через укладення саме договору дарування квартири. 14.06.2021р. представник відповідача подав відзив на позов, в якому заперечив позовні вимоги, оскільки договір дарування у 2009 році посвідчено нотаріально, дарувальник - позивач підтвердив здійснення правочину за доброю волею, розумів правову природу договору та значення своїх дій, про що вказано п.10 договору. Після укладення спірного договору, відповідач зареєструвала 27.03.2009р. право власності на квартиру. Протягом аж 11 років після укладення спірного договору позивач звернувся до суду, хоча в позові він стверджує, що відповідач з самого початку допомоги йому не надавала на його утримання, отже з часу укладення правочину, який він вважав нібито договором довічного утримання, позивачу було відомо про можливе порушення свого права на утримання, тому він також пропустив і позовну давність за ст.267 ЦК України щодо оскарження договору дарування. Просив в позові відмовити повністю за безпідставністю та пропуском позовної давності. Ухвалою від 02.12.2021р. третьою особою яка не заявляє самостійних вимог, залучено до участі у справі приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілію Богданівну. Позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги. Представник відповідача заперечив позовні вимоги. Третя особа в судові засідання не з`явилась, письмові пояснення по суті спору не надала. Заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.03.2009р. [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] після зміни прізвища з 30.11.2011р. а.с.12), як дарувальники уклали договір дарування належної їм квартири [ADDRESS] з [PERSON] , як обдаровуваною, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. та зареєстровано за №555 (а.с.10). Дарувальникам (позивачу та його дружині [PERSON] ), які перебували у шлюбі з 10.02.1973р. (а.с.11), квартира по [ADDRESS] належала в рівних частках на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03.11.2000р., про що вказано в договорі дарування. Обдаровувана [PERSON] є донькою дружини [PERSON] (від першого її шлюбу), про що вказують обидві сторони. Дружина позивача, яка є матір`ю відповідача, померла [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с.13). Сторона позивача доводила перед судом те, що укладаючи даний спірний договір, позивач вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за подружжям та надасть право довічного користування квартирою, підтвердженням чого є п.2 договору «право [PERSON] довічно користуватися відчужуваною часткою квартири…». Такий договір суперечить вимогам ст.717 ЦК України, а також такий договір є удаваним внаслідок помилки позивача щодо природи правочину у віці 77 років (1932 р.н.), так як обдаровувана [PERSON] була донькою дружини [PERSON] і через це був довірительський характер стосунків між сторонами. Після укладення спірного договору, відповідач участі в утриманні майна не брала, комунальні послуги не сплачувала, у квартиру не вселялась та перебуває за кордоном, допомоги не надає жодної, всі видатки несе позивач як до, так і після смерті дружини. Протягом листопада-грудня 2020р. відповідач, через погіршення стосунків в зв`язку з іншою судовою справою (між позивачем та сином відповідача по земельній ділянці та прийнятого судового рішення 26.09.2019р. на користь [PERSON] ) погрожує продажем квартири та виселенням позивача, і саме з цього часу позивач дізнався про можливість виселення, через укладення саме договору дарування квартири. Також, в судовому засіданні позивач додатково пояснив, що відповідач виїзжаючи за кордон приблизно 5 років тому, усно пообіцяла допомагати позивачу та своїй матері, однак цього не дотрималась, в т.ч. і до часу смерті матері у 2018р. Квартира відповідачу так і не передавалась, витрати по утриманні на даний час несе виключно позивач. Щодо погроз виселення його з квартири, то на запитання на стадії отримання пояснень уточнив, що відповідач таких погроз дійсно не здійснює, але це робить син відповідача (в подальшому, в дебатах вказав вже протилежне, що є наявними такі погрози саме від відповідача). Заперечуючи доводи позову, представник відповідача пояснив, що договір дарування у 2009 році посвідчено був нотаріально, дарувальник - позивач підтвердив здійснення правочину за доброю волею, розумів правову природу договору та значення своїх дій, про що вказано також і в п.10 договору. Після укладення спірного договору, відповідач зареєструвала 27.03.2009р. право власності на квартиру. Протягом аж 11 років після укладення спірного договору позивач звернувся до суду, пропустивши й строки позовної давності, оскільки самі ж доводи позивача про відсутність допомоги з 2009 року зі сторони обдаровуваної свідчать про те, що йому відомо було з дня укладення спірного договору, а не пізніше. Як слідує з матеріалів справи, згідно п.2 вказаного договору за домовленістю сторін (обох дарувальників) встановлено сервітут для них, в т.ч. на користь [PERSON] щодо права його довічного користування відповідною часткою дарунку квартири, належної [PERSON] (і навпаки права її довічного користування відповідною часткою дарунку належної [PERSON] ), а обдаровувана [PERSON] зобов`язувалась обом дарувальникам, в т.ч. дарувальнику [PERSON] надання прав довічного користування відповідною часткою дарунку, належної його дружині. Отже, обоє співвласників дарувальників, одним з яких є позивач, а інший на час оспорення договору дарування в судовому порядку є вже померлою, розпорядилися власною квартирою уклавши договір дарування, який з 2009 року по січень 2021р. не був предметом оспорення позивачем [PERSON] , а з 2009 року до часу смерті у січні 2018 році не був оспорений й іншим дарувальником - [PERSON] . За п.7,8 цього ж договору, право власності на дарунок виникає у обдаровуваної з моменту передачі дарунку (техпаспорта, будинкової книги, одного комплекту ключів) та підлягає реєстрації в реєстрі прав власності. На запитання суду чи відбувався факт передачі самого дарунку квартири обдаровуваній дарувальниками у 2009 році чи пізніше, в т.ч. документації, ключів, то позивач та його представник ствердно відповіли - ні, тобто на час звернення до суду [PERSON] , маючи за договірними відносинами право довічного користування відповідною часткою дарунку квартири (1/2 частки), належної його померлій дружині [PERSON] , продовжує користуватись квартирою одноосібно, має ключі від неї\~ та несе витрати по ній. Як слідує з Інформації Державного реєстру, 27.03.2009 року було зареєстроване право приватної власності на двохкімнатну квартиру з коморою за відповідачем [PERSON] (а.с.16-17), тобто через 2 дні з часу укладання договору, таке право власності не було скасоване до виникнення спору за даним позовом і не було зареєстрованої відмови власника [PERSON] від такого права. Отже, право власності у обдаровуваної було належним чином зареєстроване, а квартира власнику фактично не передавалась, оскільки в ній залишались проживати за умовами договору дарувальники, сама власник в квартирі не реєструвалась і не проживала. Доводи позивача в обґрунтування позовних вимог щодо недійсності договору через фактичне проживання в спірній квартирі (наявність певної умови договору дарування в суперечність ст.717 ЦК) та про те, що він з дружиною (остання до 01.01.2018р.) користувався даною квартирою та ніс постійно витрати по її утриманню, дійсно було передбачено умовами договору - як довічне користування часткою (але належною не йому, а іншому дарувальнику, з них двох). В такому разі передача ключів від квартири, як і самої квартири, унеможливила б виконання обумовленої сторонами умови на довічне проживання. Тобто, з часу смерті [PERSON] , її часткою продовжує користуватися позивач, а право довічного користування належною до дарування його часткою, припинилося в день смерті дружини 01.01.2018р., волевиявлення якої оспорювати після смерті позивач не вправі (при цьому предметом спору є весь договір дарування квартири, який вчинявся від імені обох фізичних осіб, співвласників). Витрати по утриманні нерухомого майна житла несе позивач, що не заперечується сторонами, однак за вимогами ЦК України такі витрати може нести в т.ч. і споживач - користувач, а не тільки власник квартири, а в разі оплати витрат саме власником самостійно, який одночасно не є споживачем послуг, як в даному випадку, він вправі вподальшому компенсовувати понесені витрати із фактичного споживача, однак таке право вчиняється на його власний розсуд. Сторони договору дарування підтвердили в п.10, що розуміють значення і умови цього договору, договір відповідає дійсним намірам сторін, не є мнимою чи удаваною угодою. Хоча третя сторона приватний нотаріус, який посвідчував оспорюваний договір, не з`являлась в судові засідання для з`ясування факту, який доводився представником позивача, а саме що значення, його суть і умови договору не були роз`яснені позивачу-дарувальнику, він договір не читав і значення його не розумів допоки не були заявлені погрози виселення зі сторони відповідача в листопаді-грудні 2020р., разом з тим на роз`яснення судом адвокату в такому разі права виклику в якості свідка нотаріуса для поставлення під присягою саме таких питань, представник позивача заперечив, клопотання такого не подавав. В позивача є наявним примірник договору, що оспорюється, за правилами вчинення нотаріальних дій такий примірних договору в т.ч. дарувальникам вручається нотаріусом, на запитання суду чи наданий до матеріалів справи ним примірник отриманий в день посвідчення договору дарування 2009 року, позивач на жаль через поважний свій вік (на час розгляду справи 90 років), не згадав. Як слідує зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Представник позивача оспорюючи договір звертав увагу суду на те, що договір дарування від 25.03.2009р. містив якраз зобов`язання обдаровуваного на вчинення певних дії щодо дарувальників, а тому такий договір суперечить вказаній нормі закону та не є договором дарування. Однак, з такими доводами погодитись в повній мірі не можна, виходячи з такого. Дарування будь-якого майна, у тому числі нерухомого, є виключним правом власника цього майна. Правочин - це правомірна, не заборонена законом дія, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним, і відповідати його внутрішній волі. На цій саме підставі можуть бути визнані недійними правочини, вчинені в т.ч. під впливом помилки (ст. 229 ЦК). Згідно ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання сторонами або стороною правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, є підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК). Заявлені вимоги про визнання правочину недійсним з вказаних підстав можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману. Але, воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Так, за вимогами ст.229 ЦК України (в редакції як на час укладення правочину, так і на час звернення до суду) якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом вказаної статті у даних спірних відносинах стосовно недійсності правочину саме позивач повинен довести наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Такими є помилки стосовно правової природи правочину, його змісту, прав та обов`язків сторін. Хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні отриманих наслідків даного правочину. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказано, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Представник позивача [PERSON] доводив перед судом, що [PERSON] помилявся щодо природи правочину, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого буде здійснення догляду за ним з дружиною зі сторони доньки його дружини, і така помилка щодо природи правочину, який просить визнати недійсним, спричинила як наслідок укладення [PERSON] удаваного правочину. Тому, в даному спорі суд був зобов`язаний також встановити наявність волевиявлення особи (позивача, як співвласника тільки частини квартири, а не всієї до моменту укладення спірного договору) за ч.3 ст.203 ЦК України на укладення саме договору довічного утримання і саме ця підстава, зазначалась стороною позивача. Як слідує з норм ст. 744 ЦК України\~ за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Водночас, за ст.749, 750 цього ж кодексу, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати. Сторони оспорюваного договору, жодного зобов`язання по утриманню подружжя чи їх догляду, матеріальної допомоги чи іншої допомоги не обумовлювали, окрім права сервітуту на довічне продовження попередніми власниками користування подарованим ними житлом, тобто проживати в ньому довічно. При цьому, пояснення позивача, що така обіцянка фінансового утримання була усна на час укладення договору від сторони обдаровуваної і не була дотримана нею з 2009 року по даний час щодо саме позивача, не є підтвердженням укладення саме договору довічного утримання, оскільки представник відповідача заперечував наявність таких усних домовленостей, а припускаючи навіть факт б існування таких, то позивач після укладення договору дарування 2009 року дійсно вправі був би одразу чи в найкоротший строк ставити питання розірвання чи визнання недійсним такого договору, через невиконання нібито узятих на себе зобов`язань [PERSON] . Такі права позивач не захищав і з часу смерті дружини 01.01.2018р. (матері відповідача, попереднього співвласника житла і на час смерті співкористувача житла) по 19.01.2021р. (час звернення до суду), а тільки після виникнення конфліктних відносин з сином відповідача, через певну судову справу про що також вказано у позові та підтверджено наданими суду поясненнями. Також, суд міг би враховувати вік позивача на день укладення договору (77 років) як підставу необхідності допомоги (догляду) подружжя саме донькою дружини, однак слід зазначити, що в той час укладення договору та в подальшому (з 2009 року по 2018рік) в нього була дружина, яка могла при необхідності доглядати його, а він відповідно її, і піклуватись один одним, з фінансової ж точки зору обов`язок утримання мав бути б прописаний у договорі (сума, порядок перерахунку чи особистої передачі коштів, періодичність такого тощо) чи обумовлений навіть усно як і доводив позивач своїм поясненням, але ним так і не було вказано яка саме фінансова допомога мала б надаватись конкретно йому (з 2009 року по даний час) чи його дружині (до 2018р.), з якого періоду тощо. Не доводила сторона позивача й власний дохід з 2009 року з метою встановлення погіршеного фінансового стану та необхідністю фінансової допомоги зі сторони відповідача, у разі доведення б такої усної домовленості між сторонами договору. Щодо необхідності застосування судом ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки на переконання сторони позивача не відбулось реальне настання наслідків правочину, тобто передача квартири чи реєстрація права власності за відповідачем, то така норма в спірних правовідносинах не доведена належними доказами, так як реальне настання наслідків правочину відбулось, власність на подароване житло зареєстроване в установленому порядку, про що вказано вище, але відповідач не мала наміру проживати в даній квартирі, оскільки право довічного (за життя їх) користування квартирою за укладеним правочином залишено попереднім співвласникам (матері і її чоловіку, тобто позивачу). Слід також вказати, що договір дарування, вчинений без наміру створення правових наслідків, є саме фіктивним правочином за вимогами ЦК України, хоча доведення такого перед судом та вимог фіктивності як підстава подання позову не пред`являлось. Щодо доводів адвоката позивача про удаваність правочину, то слід зазначити, що за ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто удаваність правочину в законі вбачається саме обома сторонами договору, а не однією, що є відсутнім в даному спорі. Іншого судом не встановлено. В сукупності всіх доказів судом не встановлено, що позивач, як один із співвласників квартири (тобто половини квартири), не будучи власником всієї квартири розпорядження якої він оспорює, хоча й тільки від власного імені, однак без врахування волі й іншого на той час співвласника дружини, укладав саме договір довічного утримання. При цьому, якщо за межами укладеного договору й були наміри щодо певної моральної та матеріальної допомоги, то слід врахувати, що такі наміри могли бути дочки щодо своєї матері першочергово чи до них обох, але тоді на встановлених між позивачем та відповідачем певних умовах, які не підтверджені жодним доказом (письмові докази, свідки тощо), а тільки на наявність таких (без опису та конкретизації виду допомоги) вказує сам позивач та категорично заперечує представник відповідача. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст.236 ЦК України). Разом з тим, як вже зазначалось вище, договір вчинявся двома співвласниками житла, та не встановлено підстав для визнання його недійсним, а тому позовна вимога як щодо недійсності правочину, так і щодо удаваності його, є недоведеною. Окрім того, за вимогами статтей 727, 728 ЦК України в певних випадках дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, однак до таких вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Позивач отримав примірник договору дарування, який зберігав протягом 11 років. Того, що він його не міг прочитати, чи того що нотаріус йому не роз`яснював виду договору, його наслідків, доказів до справи не було надано. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися, про вчинення цього правочину. (Постанова, Касаційний цивільний суд Верховного Суду, 01.02.2021 року, справа №442/2196/19 (№61-12275св20). Представник відповідача просив застосувати судом також й позовну давність щодо даного позову, але в цій частині суд не бере до уваги дану заяву, оскільки у разі встановлення судом підставності позовних вимог, які підтверджені та доведені перед судом, слід тільки тоді застосовувати строки позовної давності, які пропущені. Суд при розгляді даної справи враховує і правову позицію касаційного суду у подібних відносинах. Враховуючи передбачений сторонами договору дарування сервітут, та обставина, що позивач після укладення спірного договору продовжує проживати у вказаній квартирі, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов`язана з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Лише у разі встановлення цих обставин норми норми ч.1 ст.229, ст.203 та ст.717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими (постанови: Касаційний цивільний суд Верховного Суду, від 12.09.2018 року справа №335/8252/14-ц (провадження №61-6516св18), від 24.10.2018 року справа №306/1473/16-ц (провадження №61-20849св18), від 26.09.2019 року справа №389/1809/16-ц (провадження №61-18713св18), від 09.12.2019 року, справа №552/2526/16-ц (провадження №61-45081св18) від 13.02.2020 року справа №756/6516/16-ц (провадження №61-13359св19), від 21.12.2020 року справа №354/914/13-ц (провадження №61-3424св20), від 19.01.2021 року справа №754/15344/18 (провадження №61-12804св20), від 01.02.2021 року справа №309/1879/18 (№61-3595св20), від\~ 01.02.2021 року справа №442/2196/19 (№61-12275св20) Досліджуючи наявність усвідомлення дарувальника щодо предмета договору дарування та уявлення дарувальника про його природу, суть, зміст та досягнуті умови зазначені в договорі, аналіз таких за нормами ст.203, 229, 235, 717 ЦК суд надав оцінку як кожному\~ доказу зокрема, так і\~ у їх сукупності. Щодо наявності пункту в оспорюваному договорі, який містить обов`язок обдаровуваного на проживання дарувальника в квартирі, яка вже є подарована, то такий пункт на переконання суду не змінює суті волевиявлення особи дарувальника щодо дарування, а тільки надає їй більше прав на власний захист. В підсумку всього вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову за недоведеністю, оскільки для недійсності правочину не встановлено ні наявність помилки зі сторони одного з дарувальників-співвласника [PERSON] , ні удаваність такого правочину як договору дарування. Підстав нерозуміння природи правочину, прав та обов`язків сторін для визнання його недійсним суду не доведено. При цьому, мотиви правочину, як наприклад допомога вподальшому обдаровуваного дарувальнику, що доводилось перед судом стороною позивача, значення не мають саме для визнання його за волею обох сторін удаваним. Факт залишення проживання дарувальника після укладення договору дарування у квартирі дійсно має місце та встановлено судом з зібраних доказів. Водночас, оскільки судом не встановлено помилки дарувальника та його волевиявлення щодо дарування, наявність й надалі проживання дарувальника в цій квартирі на переконання суду, не є підставою для задоволення позову у сукупності обставин встановлених судом за ст.203, 229, 235, 717 ЦК України. Посилання представника позивача на норми ст.151 ЖК щодо обов`язків власника по забезпеченню схоронності жилого будинку (квартири), проведення за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, на дані спірні правовідносини не можуть впливати, оскільки у разі саме власник несе обов`язки і відповідальність за нерухоме майно, і в разі неналежності утримання, як зазначав представник необхідності проведення капітального ремонту, це право користувача приміщення вимагати вчинити певні дії щодо власника і не є предметом даного спору. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Таким чином, понесені стороною позивача судові витрати по справі, у зв`язку з відмовою у даному позові, слід залишити за позивачем. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищевказаного,\~ ст.\~ 203, 215, 229, 235, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed