Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, вимоги за яким уточнила шляхом подання заяви від 06.02.2018 року (т.1 а.с.159), в обґрунтування якого зазначила, що рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради № 111 20.04.1994 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам міста» було вирішено передати [PERSON] (який є її батьком та був членом « Садко ») безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, що були раніше надані громадянам міста, у розмірі згідно з додатками. Розмір земельної ділянки, яка виділена [PERSON] становить 0,0600 га та розташована в Садовому Товаристві «Садко», на схемі розміщення земельних ділянок зазначена під № [NUMBER] . З 1994 року до дня смерті [INFO] її батько користувався вищезазначеною земельною ділянкою. Після смерті батька вона звернулась до виконавчого комітету Коростенської міської ради з питанням переоформлення земельної ділянки на себе. Рішенням Коростенської міської ради № 37 від 07.08.2008 року було вирішено у зв`язку зі смертю громадянина [PERSON] , визнати рішення виконкому Коростенської міської ради за № 111 від 20.04.1994 року про передачу громадянину [PERSON] в приватну власність земельної ділянки площею 0,0600 в садовому товаристві «Садко» м. Коростені таким, що втратив чинність. Рішенням Коростенської міської ради № 60 від 04.06.2009 року вона отримала дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтованою 0,0600 га. Після виготовлення технічної документації рішенням виконавчого Коростенської міської ради №41 від 05.11.2009 року їй була передана земельна ділянка розміром 0,486 га в садовому товаристві «Садко». Весь період часу, після смерті батька, під час виготовлення технічної документації та прийняття рішення про виділення їй земельної ділянки і до 2016 року вона користувалась вказаною земельною ділянкою в ТОВ «Садко». 29.01.2010 року отримала державним акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК№ 770092, який виданий на підставі рішення Коростенської міської ради №41 від 05.11.2009 року, відповідно до якого вона являється власником земельної ділянки, площею 0,0486 га., яка розташована в м. Коростені ТОВ «Садко» та їй присвоєно кадастровий номер 1810700000:01:021:0291. Після укладення шлюбу вона змінила прізвище на « [PERSON] ». Однак, в травні 2016 року своє право на її земельну ділянку заявила громадянка [PERSON] , яка набула право власності на земельну ділянку в ТОВ «Садко» на підставі договору дарування від 23.10.2015 року. Відповідно до вказаного договору дарування [PERSON] подарувала свою земельну ділянку [PERSON] . Так, громадянин [PERSON] за життя був членом ТОВ «Садко». Рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради № 111 від 20.04.1994 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам міста» було вирішено передати [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, що були раніше надані громадянам міста у розмірі згідно з додатками. Розмір земельної ділянки, яка була виділена [PERSON] становить 0,05 га. та розташована в Садовому Товаристві «Садко», на схемі розміщення земельних ділянок зазначена під № [NUMBER] . Як вбачається на схемі розміщення земельних ділянок в ТОВ «Садко», земельні ділянки виділені [PERSON] та [PERSON] розміщені на значній відстані одна від одної. В подальшому рішенням Коростенської міської ради № 44 від 20.09.2007 року вирішено передати безкоштовно земельні ділянки громадянам міста у власність, які були раніше надані в межах міста, та видати державні акти на право громадян на землю згідно з додатками. Згідно додатка № 3 [PERSON] була передана земельна ділянка площею 0,0938 га. При цьому, попереднє рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки в розмірі 0,05 га скасоване або змінено не було. Право власності на земельну ділянку [PERSON] також припинено не було. На підставі вказаного рішення 07.11.2007 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 794487, розмір земельної ділянки - 0,0938 у межах згідно планом в ТОВ «Садко». Отже, в порушення норм діючого Законодавства [PERSON] , згідно рішень виконавчого комітету Коростенської міської ради № 111 від 20.04.1994 року та № 44 від 20.09.2007 року двічі була безоплатно виділено земельну ділянку для садівництва. Загальний розмір вказаних земельних ділянок становить 0,1438 га. тобто перевищує законодавчо встановлений розмір земельної ділянки, яка може бути виділена для ведення садівництва. Також, не зрозуміло за рахунок яких саме земель було збільшено розмір земельної ділянки, яка була виділена [PERSON] рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради № 44 від 20.09.2007 року, адже рішенням № 111 від 20.04.1994 року йому вже було виділено земельну ділянку розміром 0,05 га. З технічної документації вбачається ряд розбіжностей, які були допущені саме виконавчим комітетом Коростенської міської ради. Крім того, з 2007 року, ані [PERSON] , ані члени його родини, земельну ділянку не обробляли, жодних прав на неї не заявляли, тобто фактично розуміли про неправомірність прийнятого рішення. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті, в тому числі і земельну ділянку площею 0,0938 га, кадастровий номер 1810700000:01:021:0164 прийняла його дружина, [PERSON] . Згідно з роз`ясненням, що містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7"Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути; визнання заповіту недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Вважає, що рішення Коростенської міської ради № 44 від 20.09.2007 року , яким вирішено передати безкоштовно земельні ділянки громадянам міста у власність, які були раніше надані в межах міста, та видані державні акти на право громадян на землю згідно з додатками, в частині виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,6938 га. є недійсним та підлягає скасуванню. Також є недійсним та підлягає скасуванню державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серії ЯГ № 794487, розмір земельної ділянки - 0,0938 у межах згідно планом в ТОВ «Садко». Крім того, оскільки [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з порушенням вимог діючого законодавства, вона не може входити до складу спадщини, а тому слід визнати недійсним частково і свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] в частині земельної ділянки розміром 0,0938 га, в ТОВ Садко » кадастровий номер 1810700000:01:021:0164. В подальшому відповідно до договору дарування від 23.10.2015 року [PERSON] подарувала земельну ділянку [PERSON] . Оскільки, правом відчуження майна наділений лише його власник яким [PERSON] не являється з огляду на неправомірне рішення Коростенської міської ради № 44 від 20.09.2007 року, а тому відповідно до ст. 215 ЦК України слід визнати недійсним і вказаний правочин, як такий, що не відповідає вимогам закону та свідоцтва про право власності. Зважаючи на ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для скасування записів про право власності на належну [PERSON] земельну ділянку спочатку на ім`я [PERSON] (попереднього власника), а потім [PERSON] (теперішнього власника) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно необхідно скасувати рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25530015 від 23.10.2015 року, на вказану землю за вказаними особами, а саме [PERSON] . Також для повного захисту її прав слід скасувати кадастровий номер земельної ділянки 1810700000:01:021:0164 в ТОВ «Садко». З 2016 року по теперішній час вона не має можливості користуватися своєю власністю (земельною ділянкою), так як не визначений та оспорюється її статус як власника землі. Вона не має можливості обробити земельну ділянку, виростити врожай, яким розпорядитись на свій розсуд, другий рік поспіль купує овочі та фрукти на ринку, хоча має скрутне матеріальне становище, доглядає за дитиною інвалідом, в зв`язку з чим не працює. Розмір завданої шкоди незаконним рішенням Виконавчого комітету Коростенської міської ради оцінює в 5000 гривень. Крім того, незаконним рішенням Виконавчого комітету Коростенської міської ради спричинена моральна шкода. Незаконним рішенням Коростенської міської ради порушено право власності, яке є непорушним. Відповідно до чинного законодавства моральна шкоди полягає, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; моральних переживаннях, у зв`язку з ушкодженням здоров`я; у порушенні права власності. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Незаконним рішенням Коростенської міської ради порушено її право власності, яке є непорушним. Вона тривалий час має витрачати на відвідання органів державної влади та суду. Відповідач не вжив жодних заходів для відновлення, порушеного права, на письмові звернення та запити адвоката надавались лише формальні відписки, на засідання суду представник відповідача неодноразово не заявляється без поважних причин, хоча перебуває на робочому місці та зобов`язаний заявлятись за викликом до суду. Вона в свою чергу, має вирішувати питання щодо влаштування малолітньої дитини, для можливості відвідати судові засідання, організовувати зустрічі з адвокатом. В зв`язку з судовою тяганиною втратила спокій, в сім`ї постійно виникають сварки, порушені нормальні життєві зв`язки. Розмір моральної шкоди, яка їй спричинена, оцінює в 5000,00 гривень. Просить визнати незаконним та скасувати рішення Коростенської міської ради № 44 року від 20.09.2007 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадян міста» в частині передачі безкоштовно земельних ділянок громадянам міста у власність, які були раніше надані в межах міста, та видати державні акти на право громадян на землю, згідне додатком № 3 до рішення шістнадцятої сесії Коростенської міської ради V скликання від 20.09.2007 року, а саме про виділення [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0938 га. в садовому товаристві «Садко»4 -Визнати незаконним та скасувати Державний акт серії ЯГ № 794487 про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0938 га. в садовому товаристві «Садко»; -Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області скасувати державну реєстрацію на земельну ділянку площею 0,0938 га., яка здійснена за 100721000589; -Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] в частині визнання права власності за [PERSON] спадщину у вигляді земельної ділянки площею 0,0938 га., кадастровий номер 1810700000:01:021:0164, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, знаходиться за адресою: м. Коростень, «Садко» садове товариство»; -Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0938 кадастровий номер 1810700000:01:021:0164, з цільовим призначенням індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: м. Коростень, «Садко» с товариство» обслуговуючий кооператив, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений 23.10.2015 приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С реєстровим № 5400; - Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Івчука С.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 25530015 від 23.10.2015 року щодо реєстрації на ім`я [PERSON] земельної ділянки площею 0,0938 га, кадастровий номер 1810700000:01:021:0164, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: м. Коростень, «Садко» садкове товариство» обслуговуючий кооператив; - Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області скасувати кадастровий номер 1810700000:01:021:0164 земельної ділянки площею 0,0938 цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою - м. Коростень, «Садко» садове товариство» обслуговуючий кооператив; -Стягнути з виконавчого комітету Коростенської міської ради на корить [PERSON] 10000,00 грн. спричиненої шкоди (5000,00 майнової та 5000,00 грн. моральної). Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала про що одночасно зазначила в заяві. Інші учасники, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області у поданому на позов запереченні просило відмовити в задоволенні позову з підстав відсутності в управлінні повноважень щодо розпорядження землею, яка перебуває у приватній чи комунальній власності (т.1, а.с. 113-115). У зв`язку з неявкою сторін, подальше фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні 02.09.2020 року було проведено допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] показав, що проживає по [ADDRESS] . В метрах 100 від його помешкання розташована земельна ділянка, якою користувався його товариш [PERSON] . Вказав, що свого часу допомагав останньому зводити на ділянці будівлю, яка потім згоріла. Після смерті [PERSON] земельною ділянкою користується дочка [PERSON] . Окрім неї, інших осіб на території земельної ділянки не бачив. Також знав інших осіб, земельні ділянки яких були розташовані поряд з земельною ділянкою [PERSON] . Зокрема це [PERSON] та [PERSON] . Вказав, що на наявній в справі схемі розташування земельних ділянок, ділянка [PERSON] розташована під [NUMBER] . Свідок [PERSON] показала, що тривалий час знає позивачку, оскільки їх батьки разом працювали. Вона проживає по [ADDRESS] , неподалік від її будинку розташовані земельні ділянка, однією з яких тривалий час користувалась сім`я [PERSON] . Її родині також дозволялось користуватись земельною ділянкою. Вказала, що окрім [PERSON] ніхто земельною ділянкою не користується. Свідок [PERSON] показав, що декілька разів підвозив до земельної ділянки в район Черемушок свого знайомого [PERSON] . Це було давно, десь у 90 роках. На земельній ділянці, якою користувався [PERSON] , був побудований будиночок, який в подальшому згорів. Хто на даний час користується земельною ділянкою йому не відомо. оскільки з того часу більше там не бував. Стороною позивача заявлялось клопотання про проведення земельно-технічної експертизи, проведення якої доручалось різним експертам, зокрема експерту Свістунову І.С., експертам Вінницького науково-дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України. Вказані експерти повідомили про неможливість проведення судової земельно-технічної експертизи у зв`язку з недостатністю матеріалів для її проведення. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що за рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради № 111 від 20 квітня 1994 року "Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянами міста", [PERSON] безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку, розміром 0,0600 га, як зазначено на схемі розміщення земельних ділянок під № [NUMBER] (т.1, а.с.9, 10). Відповідно до рішення Коростенської міської ради № 37 від 07 серпня 2008 року , у зв`язку зі смертю [PERSON] , пункт рішення виконкому Коростенської міської ради за № 111 від 20 квітня 1994 року про передачу громадянину [PERSON] в приватну власність земельної ділянки площею 0,0600 в садовому товаристві "Садко" м. Коростеня визнано таким, що втратив чинність (т.1, а.с.11). 04 червня 2009 року Коростенською міською радою прийнято рішення за № 60 про надання [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 0,0600 га для ведення садівництва в садовому товаристві " Садко " (т.1, а.с.12). Після виготовлення технічної документації, рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради №41 від 05 листопада 2009 року [PERSON] безкоштовно передана земельна ділянка розміром 0,0486 га в садовому товаристві "Садко", а 29 січня 2010 року - Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 770092 ( а.с.7, 13-20). З дослідженої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,0938 га [PERSON] для ведення садівництва на території Коростенської міської ради в місті Коростені в садовому товаристві "Садко", слідує, що відповідно до рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради № 111 від 20 квітня 1994 року "Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам міста" [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, розміром 0.05 га, яка розташована в Садовому Товаристві " Садко ", на схемі розміщення земельних ділянок зазначена під № [NUMBER] (а.с.42). В подальшому рішенням Коростенської міської ради № 44 від 20 вересня 2007 року передано безкоштовно земельні ділянки громадянам міста у власність, які були раніше надані в межах міста, з видачею державних актів на право громадян на землю згідно з додатками. Згідно з додатком № 3 [PERSON] передана земельна ділянка площею 0.0938 га [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 794487, розміром 0, 0938 га у межах згідно з планом в ТОВ "Садко" (т.1, а.с.36-47). [INFO] [PERSON] помер, про що зроблено актовий запис про смерть №283 від 31 березня 2015 року (т.1, а.с.78). Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] , якій видані відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю нерухоме майно, в тому числі на земельну ділянку площею 0,0938 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер - 1810700000:01:021:0164, розташовану в садовому товаристві "Садко" м.Коростеня Житомирської області ( а.с..87, 88, 94). Коло спадкоємців , їх права та обов`язки визначено главою в книзі 6 ЦК України. Відповідно до ч.1-3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Статтею1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спаддкоємців на загальних підстав, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках , встановлених законом. У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц та від23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Ураховуючи викладене вище, відсутні підстави, визначені ст.1301 ЦК України, для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом згідно з вимогами закону. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №46211837 від 23 жовтня 2015 року слідує, що власником земельної ділянки площею 0,0938 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер - 1810700000:01:021:0164, яка розташована в садовому товаристві "Садко" м.Коростеня Житомирської області є [PERSON] на підставі договору дарування від 23 жовтня 2015 року (т.1, а.с. 101). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник)передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 719 ЦК України визначено вимоги до форми договору дарування. Інформація про те, що протягом визначеного ст.728 ЦК України строку сторони правочину порушували спір про розірвання укладеного договору в справі відсутні. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Пунктом 2 ч. 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до роз`яснень, наданих судам в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, що беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. [PERSON] не є стороною у оспорюваному правочині та не довела наявності підстав, які б мали наслідком недійсність договору дарування, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. З акту визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 04 червня 2009 року, площею 0,0486 га і кадастрового плану земельної ділянки, кадастровий номер якої 1810700000:01:021:0291, слідує, що суміжними користувачами (землевласниками) ніяких претензій при встановленні меж земельної ділянки не встановлено. Межі узгоджені, межові знаки встановлені та передані на зберігання землекористувачам (а.с.31, 32). З акту визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 04 червня 2009 року, площею 0,0486 га, яка наразі є власністю [PERSON] , і кадастрового плану земельної ділянки, кадастровий номер якої 1810700000:01:021:0164, слідує, що суміжними користувачами (землевласниками) ніяких претензій при встановленні меж земельної ділянки не встановлено. Межі узгоджені, межові знаки встановлені та передані на зберігання землекористувачам (а.с.33, 34). Крім того, з вказаних актів визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), не вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є суміжними користувачами земельних ділянок, і не встановлено схематично будь-якого перетину земельних ділянок, що є власністю сторін : [PERSON] та [PERSON] . З позиції позивача слідує, що вона вважає, що рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради № 111 від 20 квітня 1994 року та № 44 від 20 вересня 2007 року про безоплатне виділення [PERSON] земельних ділянок для садівництва, загальним розміром 0.1438 га порушено її права як власника земельної ділянки, з підстав надання перевищеного законодавчо встановленого розміру, що призвело до накладення (перетинання) земельної ділянки відповідача [PERSON] на земельну ділянку, власником якої є саме [PERSON] . Всі інші позовні вимоги є похідними, як наслідок прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про безоплатну передачу земельної ділянки у власність, та які виникають, власне, зі спору про право цивільне. У відповідності до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч.1 ст. 393 Цивільного кодексу України). Частиною 1 ст.182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 106 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. На виконання статті 106 Земельного кодексу України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. У пункті 3.13. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року № 376 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Вказаний правовий висновок викладений у постановах ВСУ від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами частини третьої статті 140 та частини першої статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Згідно зі статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Статтею 26 зазначеного Закону передбачено, в тому числі, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування передбачені також ст.122 Земельного кодексу України. Так, частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб передають сільські, селищні, міські ради. Статтею 116 Земельного кодексу України визначено підстави набуття права на землю, а саме те, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону. Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені ст.121 Земельного кодексу. Згідно ч.6 статті 118 Земельного Кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Частиною 7 вказаної норми Закону передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Наявні у справі докази не доводять факт підтвердження доводів позивача про те, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з порушенням вимог діючого законодавства, що призвело до порушення права позивача на користування земельною ділянкою розміром 0,0486 га. Частинами 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст.16 Цивільного процесуального кодексу України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до вимог ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтями 77, 78, 79, 80 Цивільного процесуального кодексу України визначено, які докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми. Статтею 78 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. З аналізу вказаних норм слідує, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Позивач, заявляючи вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Коростенської міської ради №44 від 20 вересня 2007 року "Про передачу земельних ділянок у власність громадян міста" в частині виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,0938 га та державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] , посилалась на те, що вказаними рішенням і відповідним Державним актом порушується її право на користування земельною ділянкою, розміром 0,0486 га, що розташована в садовому товаристві "Садко" у м.Коростені Житомирської області, не подала суду належних та допустимих доказів, які б вказували на порушення Коростенською міською радою норм земельного законодавства при вчиненні дій та прийнятті рішень, які є предметом оскарження відсутні; відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, наданих йому законом. Суд сприяв стороні позивача у витребуванні необхідних, на думку останнього доказів, та призначення експертизи, висновок якої міг підтвердити або спростувати доводи, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Разом з тим, отриманих та наданих експертам документів виявилось недостатнім для розв`язання питань, які мають істотне значення для вирішення порушеного спору. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Отже, в розумінні ст.76-81 ЦПК України позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, що спірні акти на земельну ділянку будь яким чином порушують її права щодо користування земельною ділянкою, та, що відповідачами чиняться перешкоди у користуванні її земельною ділянкою. Не здобуто таких доказів і під час судового розгляду справи. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо незаконності та необхідності скасування: рішення Коростенської міської ради № 44 від 20 вересня 2007 року, Державного акта серії ЯГ №794487, свідоцтва про право на спадщину в частині визнання права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0938 га за кадастровим номером 1810700000:01:021:0164, договору дарування від 23 жовтня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 25530015 від 23 жовтня 2015 року на ім`я [PERSON] , кадастрового номера 1810700000:01:021:0164 вказаної земельної ділянки, стягнення завданої шкоди в сумі 10000 гривень, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Судові витрати у справі слід компенсувати за рахунок держави, відповідно до вимог ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: dismissed