Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просила стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в розмірі 152 217,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власницею автомобілю марки Peugeot, модель Boxer, тип - фургон малотонажний-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2179 см куб., колір - білий, державний реєстраційний номер [NUMBER] . 17.09.2019 року сталася ДТП за участю відповідача, який керував автомобілем Chevrolet, модель Volt, державний реєстраційний номер [NUMBER] , і який належить на праві власності громадянину [PERSON] . За порушення правил дорожнього руху на відповідача накладено штраф. Позивач посилається на те, що в результаті ДТП, яка сталася з вини відповідача, значних пошкоджень зазнав автомобіль Peugeot, державний реєстраційний номер [NUMBER] . З метою визначення вартості матеріальних збитків, завданих в зв`язку з пошкодженням автомобіля, позивач звернулася для проведення автотоварознавчого дослідження до судового експерта Дикого В.П. Відповідно до висновку експерта вартість відновлювального ремонту автомобіля Peugeot, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, з урахування коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, станом на час складання цього дослідження становить 167 604,30 грн. Ринкова вартість даного автомобіля після його пошкодження в ДТП становить 107 404,24 грн. Позивач вважає, що діями відповідача спричинено пошкодження транспортного засобу, оскільки між діями [PERSON] та наслідками, що настали, наявний безпосередній причинний зв`язок. Зазначає, що на час звернення з позовом до суду, вона фактично провела ремонт автомобіля за 162 217,00 грн., з яких відповідач сплатив на користь позивача грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. Починаючи з лютого 2021 року, відповідач жодного платежу на відшкодування завданих ним збитку в добровільному порядку не здійснив. Все вищевказане і стало приводом звернення позивача із цим позовом до суду. Ухвалою суду від 17.08.2021 року було відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля Peugeot, державний реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації транспортного засобу 19.02.2013 року. Відповідно до схеми місця ДТП від 17.09.2019 року, доданої до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №258499, складеної УПП у м. Києві, матеріалів про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2, ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також відомостей, внесених до ЄРДР 17.09.2019 року у кримінальному провадженні №12019100010007856 відносно [PERSON] , за ч. 1 ст. 289 КК України, встановлено хід подій на підставі показань учасників і пошкоджень, які були наслідком аварії. Вказано, що 17.09.2019 року о 01 годині [PERSON] , знаходячись на робочому місці на станції технічного обслуговування за адресою: м. Київ, вул. Сумська, 3, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи намір на незаконне заволодіння транспортним засобом «Chevrolet Volt», н.з. [NUMBER] , білого кольору, шляхом вільного доступу до кабінету директора СТО, взяв ключ від зазначеного транспортного засобу, що були залишені власником, та, не маючи відповідного права, завів двигун і поїхав з місця події, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом. Відповідач, керуючи автомобілем «Chevrolet Volt», н.з. [NUMBER] , на вимогу працівників поліції про зупинку транспортного засобу, завчасно подану за допомогою звукового сигналу та проблискового маячка синього та червоного кольору, не зупинився, а в подальшому потрапив у ДТП. Зіткнення з автомобілем Peugeot, реєстраційний номер [NUMBER] , відбулося 17.09.2019 року о 03 год. 15 хв. в м. Києві по вул. Васильківські, 28. Водій транспортного засобу марки «Chevrolet Volt», н.з. [NUMBER] , під час перестроювання не надав дорогу автомобілю Peugeot, реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, в результаті чого відбулося зіткнення з даним автомобілем, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановами Голосіївського районного суду м. Києва від 31.10.2019 року по справі №752/20477/19 та від 12.11.2019 року по справі №752/19881/19 про вчинення [PERSON] адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, [PERSON] піддано адміністративним стягненням у вигляді штрафів та позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. У судових засіданнях [PERSON] визнав вину у вчиненні інкримінованих йому дій, обставин, викладених в протоколі, не оспорював, про що вказано в зазначених постановах суду. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2019 року по справі №752/20532/19 у кримінальному провадженні №12019100010007856, внесеному до ЄРДР 17.09.2019 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та засуджено до 3 (трьох) років обмеження волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік. Зі змісту вироку вбачається, що допитаний у судовому засіданні [PERSON] свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі. Пояснив суду, що перебував у стані алкогольного сп`яніння та мав намір поїхати до магазину на машині [PERSON] , але під час руху потрапив в ДТП. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року закрито провадження по справі №752/20533/19 про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, за закінчення строків давності накладення адміністративного стягнення. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом та не підлягає доказуванню, вина відповідача є доведеною. Згідно висновку №1789 експертного дослідження, виготовленого судовим експертом [PERSON] , складеного 25.09.2019р., встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Peugeot, модель Boxer, реєстраційний номер [NUMBER] , 423 472,90 грн.; вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, складає 167 604,30 грн.; матеріальний збиток внаслідок пошкодження автомобіля Peugeot, державний реєстраційний номер [NUMBER] , складає 107 404,24 грн. За даними та рахунку-фактури №5 від 28.01.2020 року позивач фактично провела ремонт пошкодженого [PERSON] в результаті ДТП за 162 217,00 грн. Акт виконаних робіт №5 від 28.01.2019 року судом не береться до уваги, оскільки він датований раніше, ніж відбулася ДТП. Оскільки у відповідності до вимог п. 1.7 ст. 1, ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортах засобів», подія за викладених вище обставин не є страховим випадком, то ПрАТ «СК «Альфа Страхування», в якій за договором страхування №ЕР-122676969 від 19.07.2019 року був застрахований автомобіль «Chevrolet Volt», н.з. [NUMBER] , відмовила [PERSON] у виплаті страхового відшкодування, про що свідчить лист страхової компанії від 23.09.2019 року за вих. №1396. Разом з тим, відповідач за завдані ним збитки на користь позивача за період з 14.03.2020 року по 21.01.2021 року сплатив у добровільному порядку 10 000,00 грн., про що складено відповідну розписку. Дану обставину підтверджує та визнає позивач. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, є деліктними та регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч.ч. 1 - 3 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. П. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що саме відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Таким чином майнова шкода, завдана позивачу [PERSON] , як власнику транспортного засобу марки Peugeot, модель Boxer, реєстраційний номер [NUMBER] , з вини відповідача [PERSON] , дії якого були неправомірними, між вказаним діями і шкодою, що настала є безпосередній причинний зв`язок. Оскільки [PERSON] керував транспортним засобом, яким заволодів неправомірно, то він має нести відповідальність за завдані ним збитки та обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає саме у нього, як у особи, яка її завдала. Що стосується розміру завданих матеріальних збитків, які повинен відшкодувати відповідач позивачу, як власнику пошкодженого автомобіля, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем фактично проведені роботи для відновлення пошкодженого автомобіля, загальна вартість яких склала 162 217,00 грн., про що свідчить рахунок-фактура №5 від 28.01.2020 року, що у сукупності з іншими доказами узгоджуєтеся з висновком експерта №1789 від 25.09.2019 року. Дані докази не викликають сумніву в їх належності, допустимості та достовірності. Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується в розмірі реальної вартості виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.02.2019 року у справі №645/3746/16-ц та постанові від 10.06.2021 року у справі №727/2937/18-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Вказаний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №359/2309/17 (провадження №61-26508св18), що відповідає висновку, зробленому у постанові Верховного Суду від 07.02.2019 року у справі №645/3746/16 (провадження №61-31661св18), згідно якого, як вказувалося вище, за правилами ст.ст. 1188, 1192 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідна до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих сторонами доказів, кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про відшкодування майнової шкоди, заподіяної майну фізичної особи в результаті ДТП, слід задовольнити та визначити майнову шкоду, завдану позивачу в розмірі реальної вартості виконаних робіт, проведених для відновлення пошкодженого в результаті ДТП автомобіля марки Peugeot, модель Boxer, реєстраційний номер [NUMBER] , з урахуванням суми грошових коштів, отриманих [PERSON] в добровільному порядку від [PERSON] в рахунок погашення завданого позивачу матеріального збитку, а всього на загальну суму 152 217,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Із наданої квитанції до прибуткового касового ордера №17 від 25.09.2019р. вбачається, що позивачем оплачено 3 000,00 грн. за експертне автотоварознавче дослідження, а тому ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, в матеріалах справи наявний договір про надання правничої допомоги від 11.06.2021р., укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «П.Р.С. і Компанія», де в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець надає замовнику юридичні послуги, а останній зобов`язується здійснити їх оплату. З квитанції №0.0.21/3011174.1 вбачається, що 23.06.2021р. позивач сплатила об`єднанню вартість наданих послуг у розмірі 3 500,00 грн. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 500,00 грн. Крім тог, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1 522,17 грн., а тому, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вся сума в розмірі 1 522,17 грн.

Outcome: approved