Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

15 листопада 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Лайм Кепітел» із вимогою про визнання кредитного договору недійсним (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29 травня 2021 року між ТОВ «Лайм Кепітел» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ЛЛ-01256534. Відповідно до вимог п. 1.1 кредитного договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 6000 гривень на умовах строковості, зворотності, оплатності, а позичальник забов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах цього Кредитного договору. Згідно з вимогами п. 1.3 договору, строк користування кредитом складає 16 днів, а у випадках, передбачених цим кредитним договором, може бути продовжений до 96 днів включно. Пунктом 1.4 вказаного договору визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються протягом 96 календарних днів з дня надання кредиту; проценти за користування кредитом нараховуються за фактичну кількість днів користування ним. Зазначає, що працівники ТОВ «Лайм Кепітел» при укладені договору не ознайомили його з умовами кредитування, правилами надання коштів у позику та ризиками, які передбачені ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та він ніде не ставив свій підпис. Також вказує на те, що йому не було надано можливості та часу для детального ознайомлення з умовами даного договору та законодавства, що його регулює, перед укладанням кредитного договору. Відповідно до п. 3.1. Кредитного договору сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюватиметься відповідно до умов договору та правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лайм Кепітел». Поряд з цим, згідно із п. 3.3. кредитного договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за ним здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування, при цьому проценти за користування нараховуються у процентах від суми кредиту з дня його надання позичальнику до дня та за ставками, зазначеними в п. 1.4. цього договору. Тобто, за користування кредитом у розмірі 6000 гривень за 16 днів позивач сплачує 1920 гривень, а за умови продовження строку до 96 днів 11520 гривень, а отже сума компенсації становить більше 50 %, що відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою. Крім того зазначає, що відповідач не повідомляв йому про умови та строки обробки персональних даних. Тому прохає визнати недійсним кредитний договір № ЛЛ-01256534 від 29 травня 2021 року. Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 16 годину 15 хвилин 01 лютого 2022 року (а. с. 16), копія якої надіслана учасникам справи 10 січня 2022 року за вихідним № 921/22-вих/2/204/716/22 (а. с. 17, 18), та яка отримана відповідачем 27 січня 2022 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 20). 11 березня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 22-28), в якому відповідач позовні вимоги не визнає та прохає відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтуванні відзиву зазначено, що 29 травня 2021 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № ЛЛ-01256534, згідно з яким кредитодавець передає позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 6 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на умовах цього договору. Факт укладення договору та отримання грошових коштів підтверджено позивачем у позовній заяві. Протягом 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено 16 кредитних договорів, згідно з яким кредитодавець передавав позичальнику грошові кошти на умовах строковості, зворотності, платності. Взаємодія між Товариством та клієнтом здійснюється лише через особистий кабінет, тому отримання кредиту неможливо без реєстрації на сайті товариства. 29 травня 2021 року [PERSON] було заповнено анкету позичальника, в якій зазначені його прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, адресу проживання, місце роботи, номер телефону та інші дані. Після чого клієнту надавався повний доступ для ознайомлення із «індивідуальною» частиною договору на сайті товариства і знову пропонувалось пiдтвердити свій намір щодо отримання кредиту шляхом електронного підпису одноразовим ідентифікатором. «Індивідуальна» частина договору - містить всi iстотні умови кредитного договору, визначені ЦКУ (суму кредиту, процентну ставку за користування, строк надання кредиту), а також всі необхідні умови, зазначені в статті 6 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Електронний примірник «індивідуальної» частини кредитного договору зберігається в особистому кабінеті. Крім того, з детальним розписом сукупної вартості кредиту за кредитним договором [PERSON] ознайомився в особистому кабінеті перед підписанням, на етапi погодження з сумою кредиту, лише потім підписав цей договiр електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Після ознайомлення з умовами договору, у разі підтвердження згоди клієнта, йому на телефон надходить одноразовий ідентифікатор. Одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує позичальник, приймаючи та погоджуючись із правилами та умовами кредитного договору в особистому кабінеті та яка відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», використовується з метою підписання кредитного договору. Товариство передає одноразовий ідентифікатор позичальнику засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації в особистому кабінеті, в тому числі шляхом направлення йому SMS-повідомлення за номером телефону, вказаним пiд час заповнення заявки. Клієнт акцептує оферту шляхом введення ідентифікатора після чого договір вважається укладеним. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується i зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця - www.vashagotivochka.ua. Вважає твердження позивача, що договір є недійсним безпідставним, оскільки позивач: самостійно обрав електронну форму укладення договору; є повністю дієздатною особою; на момент укладення договору його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі; усвідомлював всі умови договору та вважав його умови вигідними для себе. Також звертає увагу, що сторонами кредитного договору погоджено усi його істотні умови щодо суми кредиту, строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, розмір та тип процентної ставки, а також відповідальність за порушення зобов`язання. У зв`язку з наведеним, договір № ЛЛ-01256534 вiд 29 травня 2021 року був укладений мiж [PERSON] та ТОВ «Лайм Кепітел» згідно із вимогами діючого законодавства, а тому відсутні підстави визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 23 червня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті на 12 годину 00 хвилин 23 червня 2022 року (а. с. 46). Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 10), в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 45), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 травня 2021 року між ТОВ «Лайм Кепітел» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ЛЛ-01256534 (а. с. 7-9). Відповідно до вимог п. 1.1 кредитного договору, кредитодавець передає позичальнику грошові кошти в сумі 6000 гривень на умовах строковості, зворотності, оплатності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за кредитом на умовах цього договору, та відповідно до вимог п. 1.2 строк його дії складає 365 календарних дні, набираючи чинності у день надання кредиту (безготівкове перерахування суми кредиту на банківський (картковий) рахунок, вказаний позичальником), проте закінчення його дії не припиняє зобов`язання, яке не було виконано належним чином однією із сторін. Згідно із вимогами п. 1.9. договору, позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він був повідомлений про особу та місцезнаходження кредитодавця та про умови кредиту згідно із вимогами ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п. 4.1. кредитного договору, при укладенні цього договору позичальник стверджує, що: він є повністю дієздатним і щодо нього немає рішень судів, що набрали законної сили, про обмеження його дієздатності чи визнання його недієздатним, а також йому невідомо про подання заяв до суду з вказаними вимогами; його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі; він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, що змушує його укласти цей договір; позичальник чітко усвідомлює всі умови цього кредитного договору та не перебуває під впливом помилки чи обману; вважає умови цього договору вигідними для себе; вся інформація та/або документи, подані ним для отримання кредиту є достовірними та відображають його реальний фінансовий стан на день подачi заявки. Згідно із вимогами п. 7.10. договору, підписанням цього кредитного договору позичальник підтверджує, що: повідомлений про свої права згідно зі статтею 8 ЗУ «Про захист персональних даних»; інформація надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання; надав згоду на передачу кредитодавцю своїх персональних даних та їх обробку з метою оцінки свого фінансового стану та спроможності виконати зобов`язання за договором; надав безумовну згоду на те, що кредитодавець має право звертатись за інформацією про фінансовий стан позичальника до третіх осіб, які пов`язані із ним діловими, професійними, особистими, сімейними або іншими стосунками у соціальному бутті; надав згоду на збір та надання інформації, яка згідно із ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» входить до складу кредитної історії, до будь-якого або до всіх Бюро кредитних історій, включених до ЄРБКІ; надав згоду на відправлення йому телефонних, факсимільних, електронних та інших повідомлень, які стосуються цього Кредитного договору та виконання обов`язкiв за ним, без обмеження кількостi вказаних повідомлень та терміну їх направлення; надав згоду на те, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань позичальника перед кредитодавцем на підставі цього договору, кредитодавець має право передати його персональні дані третім особам (включаючи, але не обмежуючись, БКІ, Кредитним установам, компаніям) для захисту своїх законних прав та інтересів, стягнення заборгованості за кредитним договором, договірної неустойки, збитків та інших засобів правового захисту; надав згоду товариству OnLine Верифікації, на обробку своїх персональних даних, отриманих за допомогою системи BankID для отримання послуги. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із вимогами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ч.\~1\~ст.\~627 ЦК\~України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 203\~ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Приписами ч. 1 ст.\~638\~ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до\~вимог ч.\~ч.\~1,\~2\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. За змістом статей 11, 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України\~«Про захист\~прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Згідно з вимогами 3.1, 3.2, 3.3, 3.6, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного Банку України від 10 липня 2007 року № 168, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши: порядок обчислення процентних доходів; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Так, у п. 7.10 спірного договору, зазначено, що з підписанням цього договору позичальник свідчить, що перед укладанням цього договору отримав від кредитодавця інформацію про умови кредиту згідно із вимогами ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і не має жодних претензій до кредитодавця з приводу їх повноти та зрозумілості. Також позичальник підтверджує, що отримання кредиту та умови договору відповідають умовам, повідомленим позичальнику попередньо. Відповідно до вимог п. 1.8 кредитного договору, сторони домовились про порядок погашення сум кредиту та відсотків за користування відповідно до графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного договору. Вказаний договір підписаний 29 травня 2021 року [PERSON] та представником кредитодавця. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачу була надана вся інформація відповідно до зазначених правил, про що він під час укладання кредитного договору не заперечував, а відтак свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Згідно з\~вимогами ч.\~2\~ст.\~627\~ЦК України, у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Приписами ч. 3 ст. 1054 ЦК України визначено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. У пунктах 22, 23 статті 1, ч. 1 ст. 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~зазначено,\~що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції будь якого виробу (товару), роботи чи послуги, які виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб або на придбання товарів тривалого користування (квартир, меблів, автомобілів тощо) з обов`язковим страхуванням об`єктів кредитування на користь банку протягом усього періоду користування. Споживчий кредит пов`язаний з кредитуванням кінцевого споживання. Між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит), або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Із аналізу зазначених норм та змісту укладеного між відповідачем та позивачем кредитного договору вбачається, що його умови, з якими [PERSON] погодився та які не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими. Твердження позивача, що в нього було обмаль часу для ознайомлення з умовами договору в онлайн режимі, не свідчить про те, що йому не надано інформацію як споживачу щодо його кредитування за зазначеним кредитом, з якими він погодився та з якими детально був ознайомлений. Разом з цим, суд зазначає про те, що позивач не спростовує того, що вказаний кредит ним отримано, натомість визнати спірний договір\~недійсним він\~прохає лише\~з тих\~підстав,\~що відповідачем йому не надано інформацію як споживачу щодо його кредитування за зазначеним кредитом. Верховний Суд у своїх постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 640/2755/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 551/424/16-ц та від 23 липня 2018 року у справі № 227/227/17 вказав на те, що визнання недійсним певного положення правочину не є підставою для визнання недійсним правочину в цілому. З огляду на викладене, з урахуванням того, що перед укладенням оспорюваного договору кредиту [PERSON] був ознайомлений в електронній формі з умовами договору (зокрема, про: тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення тощо), враховуючи те, що волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи позивача, при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, враховуючи, що доводи позивача щодо того, що умови спірного договору є несправедливими, кредитодавцем при укладенні цього договору було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів»,\~оскільки кредитодавець\~не надав\~йому повної\~інформації про\~умови кредитування, спростовані відповідачем і наведеними вище обставинами справи, суд доходить висновку, що при підписанні спірного договору позивач погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому підстави для визнання договору недійсним відсутні. З огляду на викладене, зважаючи на те, що підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, у зв`язку із чим суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог та враховуючи, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає можливе віднести судові витрати за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed