Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 31 жовтня 2012 року працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу експлуатації транспортних засобів Служби транспортну та надання послуг державного підприємства «Сервісно-видавничий центр». Починаючи з січня 2021 року відповідач почав порушувати порядок та строки виплати заробітної плати працівникам підприємства, у зв`язку з чим почалась накопичуватися заборгованість перед позивачем. 25 травня 2021 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України [PERSON] було звільнено з займаної посади відповідно до наказу № 123-п від 25.05.2021, в день звільнення було видано трудову книжку. Однак розрахунок та виплату заробітної плати під час звільнення здійснено не було. У відповідності до виданої ДП «Сервісно-видавничий центр» довідки про доходи загальна сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченої заробітної плати, з урахуванням нарахованих 16 календарних днів невикористаної відпустки, становить 48 069,53 грн. Враховуючи викладене, відповідачем було порушено охоронювані права та інтереси позивача, у зв`язку з чим останній звернувся до суду щодо їх захисту, шляхом примусового стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 01 березня 2022 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Також просив долучити до матеріалів справи копію довідки про середньоденну заробітну плату Представник відповідача у судові засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позицію сторін, суд встановив такі обставини, факти і відповідні правовідносини та дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] 31 жовтня 2012 року працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу експлуатації транспортних засобів Служби транспортну та надання послуг державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» та був звільнений 25 травня 2021 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України [PERSON] із займаної посади відповідно до наказу № 123-п від 25.05.2021, в день звільнення було видано трудову книжку. У відповідності до виданої ДП «Сервісно-видавничий центр» довідки про доходи загальна сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченої заробітної плати, з урахуванням нарахованих 16 календарних днів невикористаної відпустки, становить 48 069,53 грн. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року передбачено, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2021 року по день ухвалення рішення у справі, тобто по 20 червня 2022 року, що складає 267 робочих днів. Відповідно до довідки про середньоденну заробітну плату [PERSON] , виданої йому ДП «Сервісно-видавничий центр», середньоденна заробітна плата позивача складає 675,55 грн. Тому, враховуючи положення статті 117 КЗпП України, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення у розмірі 180 371,85 грн (675,55 грн х 267 дні) Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 48 069,53 грн заборгованості по заробітній платі та 180 371,85 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.05.2021 по 20.06.2022. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Разом з тим, частиною 2 цієї статті визначено, що ухвалюючи рішення, суд може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. З огляду на те, що позивач більше року не отримує заробітну плату, суд вважає за можливе рішення в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі у розмірі середньої заробітної плати за один місяці, що становить 14 697,93 грн, допустити до негайного виконання. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, враховуючи задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 996,20 грн, а також, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним за подачу позову з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 1161,96 гривень.

Outcome: approved