Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу В обгрунтування позовних вимог вказує, що з працює на посаді вчителя англійської мови у Срібненській гімназії Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області. Відповідно до наказу Срібненської гімназії Крупецької сільської ради №73-к від 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи» її відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати. Зазначений наказ вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне. Вказаний наказ викладено некоректно, без дотримання вимог типової форми та без зазначення всіх необхідних реквізитів. Оскаржуваний наказ не містить посилання на подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби чи закладів охорони здоров`я про відсторонення, посилання на конкретну підставу відсторонення від роботи, передбачену ст..46 КЗпП України, посилання та строк відсторонення від роботи, посилання на локальні акти, які встановлюють порядку фіксування фактів появи працівника на роботі за відсутності щеплення проти COVID-19, посилання на документальне підтвердження фіксування факту появи на роботі за відсутності щеплення проти COVID-19, посилання на документальне підтвердження фіксування факту невиконання вимог щодо проведення щеплення проти COVID-19, посилання на документальне підтвердження факту невиконання вимог керівника щодо проведення щеплення проти COVID-19. Відповідач відсторонив позивача від роботи на підставі ст.46 КЗпП України, без зазначення конкретної підстави. Також, відповідач відсторонив її від роботи, не переконавшись у тому, чи підлягала вона обов`язковій вакцинації. У відповідача відсутні докази ухилення позивача від щеплення, оскільки така інформація є медичною таємницею, а відповідач не є її розпорядником та відповідачем порушені вимоги\~ст. 286 ЦК України,\~ст. 19 Конституції України\~в частині права позивача на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також відомості, одержані про його медичному обстеженні. Ухвалою суду від 03 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору. 10 грудня 2021 року подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 13.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Бернацький П.В. позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник позивача дав пояснення по суті позовних вимог. Окрім того, уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2021 року по 28.02.2022 року, оскільки з 01.03.2022 року зупинено дію наказу про відсторонення від роботи та [PERSON] допущено до роботи. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов у повному обсязі та зазначила, що вона свідомо та відверто заявила про свою незгоду з вакцинуванням, оскільки вакцина перебуває в стадії її випробування, її вплив на особу не вивчений, а тому є медичним експериментом. Вона не бажає брати участь в медичному експерименті, про що прямо заявила відповідачу, оскільки це право гарантуєтьється\~Конституцією України. У зв`язку з цим, стан свого здоров`я не перевіряла та не встановлювала чи має протипоказання щодо щеплення. Вважає вакцину проти СОVID-19 не обов`язковою, бо в законі такого виду щеплення не передбачено. Відсутність щеплення від СОVID-19 не пов`язує із загрозою для оточуючих. Пояснила, що до 08.11.2021 їй весь час нагадували, що відсторонять від роботи, якщо не буде щеплення чи довідки про протипоказання. Такі нагадування сприймала як примус і тиск. Окрім того, вказує, що її відсторонення є грубим порушенням трудового законодавства, оскільки її позбавили права на працю та єдиного доходу, вважає своє відсторонення дискримінацією за станом здоров`я, що суворо заборонено національним законодавством. Можливості працювати дистанційно не мала, так як її робоче місце було у школі. Представник відповідача Срібненської гімназії Рудишина Г.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що в серпні 2021 року на педагогічній нараді перед початком навчального року, нею було повідомлено всіх працівників гімназії про можливу обов`язкову вакцинацію від CОVID-19. 05 листопада 2021 року на нараді у відділі освіти було доведено до відому керівників закладів освіти про обов`язкову вакцинацію педагогічних працівників та інших працівників навчальних закладів. Її, як керівника навчального закладу, було попереджено до персональну відповідальність за допуск до роботи невакцинованих працівників та про переведення навчального закладу на особливий режим роботи у випадку допущення до роботи невакцинованих працівників. В зв`язку з цим, вона повідомила педагогічних та інших працівників закладу про обов`язок надати підтвердження про проходження курсу вакцинації від CОVID-19 або надання медичного висновку про протипоказання до вакцинації. Оскільки, [PERSON] повідомила, що вона не має наміру надати вказані документи та проходити курс вакцинації, було видано наказ про відсторонення її від роботи на час відсутності щеплення від CОVID-19. Вважає, що при прийнятті рішення про відсторонення [PERSON] від роботи нею, як керівником навчального закладу, було дотримано вимог чинного законодавства. а тому підстави для скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Представник відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Крупецької сільської ради Семеренко А.В. в судовому засіданні також заперечили проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Пояснила, що відділом освіти було проведено роботу щодо інформування керівників навчальних закладів про обов`язкову вакцинацію від CОVID-19 педагогічних працівників та працівників обслуговуючої сфери навчальних закладів. Вважає, що відсторонення від роботи невакцинованих працівників відповідає вимогам чинного законодавства та забезпечує безпеку усіх учасників освітнього процесу, з врахуванням вимог ст..12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб». Окрім того, відсторонення від роботи працівника є особливий захід, що застосовується у виключних випадках, що має на меті відвернення або попередження негативних наслідків та на період відсторонення за працівником зберігається робоче місце. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши письмові докази суд встановив наступні обставини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] з 10.11.2017 року працює на посаді вчителя англійської мови в Срібненській гімназії Крупецької сільської ради, що підтверджується копією трудової книжки позивача та учасниками справи не оспорюється. 05.11.2021 року директором Срібненської гімназії Крупецької сільської ради виданий наказ №73-к, яким [PERSON] відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення від CОVID-19 без збереження заробітної плати. Факт ознайомлення з вказаним наказом позивача [PERSON] підтверджується її підписом 05.11.2021 позивачем подано директору Срібненської гімназії заяву, в якій вказує, що повідомлення від 27.10.2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти CОVID-19» суперечить нормам Закону України "Основи законодавча України про охорону здоров`я», відповідно до якого їй надається право на медичну таємницю про стан здоров`я, про факт звернення за медичною допомогою. Також вказує, що відповідно до норм чинного законодавства особі надано право на відмову від ризикованого медичного втручання. Тому, документ, що підтверджує наявність профілактичного щеплення від CОVID-19 або довідку про протипоказання до проведення таких щеплень, відмовляється надавати. Відповідно до\~ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, вказана норма передбачає можливість відсторонення працівника від роботи в інших випадках передбачених законодавством. Конституційним Судом України у рішенні від 9 липня 1998 року у справі № 12-рп/98 було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство» охоплює закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до\~Конституції України\~і законів України. Підпунктом 2 п. 46-1\~Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, як частиною законодавства, визначено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої\~статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"\~та частини третьої\~статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Таким чином, зазначеною нормою чітко визначено випадок відсторонення працівника від посади: за умови відмови його або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Посилання у п.п. 2 п. 46-1 вказаної постанови на\~ст. 46 КЗпП України, ч.2\~ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 3\~ст. 5 Закону України «Про державну службу»\~слід розуміти як три окремі порядки (підстави) передбачені законодавством для відсторонення працівника від роботи, а не як один порядок відсторонення з урахуванням усіх трьох норм у сукупності. Таким чином відповідач не зобов`язаний був дотримуватись порядку відсторонення працівника від роботи, передбаченого ч. 2\~ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Для законності підстав відсторонення від роботи, достатньо щоб був дотриманий порядок передбачений сукупністю норм визначених\~ст. 46 КЗпП України\~та п.п. 2 п. 46-1\~Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236. Згідно зі\~статтею 12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» та\~статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»\~в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наразі\~наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням»\~на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов. Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Позивач [PERSON] суду не надала доказів, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування. Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства. Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ№ 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1\~Закону України\~ «Про\~оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Між тим, такі втручання цілком припустимі. Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року, заява № 24429/03). У рішенні від 08.04.2021 року Європейський суд з прав людини у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява №47621/13) зазначив, що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8. Визначаючи необхідність обов`язкової вакцинації в демократичному суспільстві суд дійшов висновку, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні органи влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні органи влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань. Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач ЄСПЛ зазначив, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак, це було прямим наслідком його рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Викладені обставини також доводять, що позивач не був підданий дискримінації за медичною ознакою та ознакою стану здоров`я. Таким чином, вимога держави про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Доводи позивача [PERSON] про порушення медичної таємниці також є безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до\~ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Аналогічні за змістом вимоги містяться у ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Інформація про факт щеплення особи не міститься у переліку відомостей, які віднесені вищевказаними нормами до медичної таємниці. Зважаючи на те, що судом не встановлено незаконності відсторонення позивача [PERSON] від роботи, у суду відсутні підстави для задоволення його вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином суд вважає, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення [PERSON] від роботи, а тому вимога позивача про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи задоволенню не підлягає. Відповідно до положень\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed