Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 14.11.2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Буринського районного управління юстиції у Сумській області, мотивуючи його тим, що подружнє життя у них не склалося через непорозуміння та сварки, що призвели до фактичного розпаду їхньої сім`ї. Від шлюбу вони мають двох дітей, сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що збереження шлюбу з відповідачкою суперечить його інтересам, просить шлюб між ними розірвати, та визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з ним. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 17.05.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце підготовчого судового засідання, однак до суду не з`явилася. Позивач [PERSON] у поданій разом з позовною заявою заяві позовні вимоги підтримав повністю, просив справу розглянути без його участі та строк на примирення не надавати. Від відповідачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги визнала повністю та просила їх задовольнити, а строк на примирення не надавати. Представник органу опіки та піклування Конотопської районної державної адміністрації Сумської області Точиленко Т.М. направила до суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, в якій при винесені рішення поклалася на розсуд суду. З врахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе справу розглянути у відсутності учасників справи. В зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247ЦПК України. Повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (ч. 4 ст. 200 ЦПК України). Частиною 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що з 14.11.2007 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Буринського районного управління юстиції Сумської області, актовий запис №128. Під час державної реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.3). Від шлюбу сторони мають двоє малолітніх дітей, сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копій свідоцтв про народження дітей (а.с.9, 10). Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст.24 СК України). Частиною 3 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.4 ст.56 СК України). Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Відповідно до ч.1 ст.110 цього Кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідності до положень ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони хоча і проживають разом на даний час, однак не ведуть спільного господарства та бажають розлучитися та проживати окремо. Між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, шлюбні відносини вони фактично не підтримують. При цьому невизначеність їх сімейних відносин та відсутність взаємної згоди на повернення до подружнього життя негативно впливає на їхні відносини та створює проблеми в гармонійному вихованні та розвитку дітей. З`ясувавши причини розірвання шлюбу та фактичні взаємовідносини подружжя, суд вважає подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливим. Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка визнала позов та просить строк для примирення не надавати, шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки подальше збереження сім`ї суперечило б їх інтересам. Частиною 8 ст.294 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З врахуванням позиції відповідачки, яка не просить відновити їй дошлюбне прізвище, суд вважає за можливе після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, яке вона обрала після реєстрації шлюбу з позивачем. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Частинами 1 та 2 ст.160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.01.2020 року по справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27.09.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07. 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Згідно довідки виданої ФОП [PERSON] від 04.05.2022 року [PERSON] , [INFO] , працює у нього на посаді «продавець» починаючи з 2002 року і по сьогодні (а.с.11). Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №27805575 [PERSON] є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-25). Відповідно заповіту посвідченого 22.10.2014 року приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу сумської області Головенською Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №321, [PERSON] , [INFO] все своє майно заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с.26). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Конотопської РДА Сумської області, в інтересах дітей, останній вважав за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з їх батьком [PERSON] (а.с.47). Із вказаного висновку слідує, що діти проживають у сім`ї батька та бабусі, яка досить тривалий час приділяє належну увагу та турботу онукам. Батько [PERSON] працює, має постійний дохід, власне житло, яке заповідано йому у власність та має задовільні умови проживання, а також приймає активну участь у вихованні дітей, піклується про стан їх здоров`я, доглядає їх, виховує їх в дусі найкращих якостей, тобто забезпечує фізичний, інтелектуальний моральний, культурний, духовний і соціальний розвиток. Таким чином судом встановлено, що діти досить тривалий час проживають зі своїм батьком, який має постійне місце роботи і проживання та яким створено необхідні умови для їхнього повноцінного, всебічного та гармонійного розвитку. Натомість відсутність у відповідачки власного житла та постійного джерела доходів останньою не заперечується та будь-яких доказів на спростування цих доводів позивача нею не надано. Враховуючи вищевикладене, а також те, що визнання позову відповідачкою не суперечить закону й не порушує права чи інтереси інших осіб, в тому числі її малолітніх дітей, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, викладене в позовній заяві, клопотання позивача про залишення понесених судових витрат за ним.

Outcome: approved