Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу належить квартира [ADDRESS] . Вказує, що у вказаній квартирі окрім неї зареєстровані також [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які не проживають у житловому приміщенні понад 15 років. Однак, факт їх реєстрації у квартирі створює для позивачки перешкоди у користуванні житлом та порушує її права як власника, оскільки, відповідачі не беруть участі в утриманні житла, комунальні платежі не сплачують, особистих речей у квартирі не мають. На підставі наведеного позивачка просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , та примусово зняти їх з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. У судове засідання позивачка не з`явилася, однак, її представник подав до суду заяву, у якій просив про розгляд справи без його участі та участі позивача. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за їх відсутності не подали, у зв`язку з чим суд розглянув справу у їх відсутності за наявними в ній матеріалами. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивачка проти ухвалення заочного рішення не заперечила, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд розглянув справу заочно. Дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . Право власності позивачки зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта: 2463654821100, номер запису про право власності: 44134059, дата та час державної реєстрації: 24.09.2021 10:48:49, державний реєстратор: приватний нотаріус Журкі Ольга Титусівна, Ужгородський міський нотаріальний округ, Закарпатська обл., підстава для державної реєстрації: договір купівлі продажу квартири, серія та номер: 931, виданий 24.09.2021, форма власності: приватна, розмір частки: 1. Згідно з довідкою про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб від 19.10.2021 № 6496/18-21, виданою відділом реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, відповідно до картотеки реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , станом на 19.10.2021 року зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] . Місце реєстрації [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , підтверджується також довідкою від 07.12.2021 № 2753/18-06, виданою відділом реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради відповідно до відомостей реєстру територіальної громади, Місце реєстрації [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується довідкою від 07.12.2021 № 2751/18-06, виданою відділом реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради відповідно до відомостей реєстру територіальної громади. Як вбачається з акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації ЖБК «Нарцис» від 30.10.2021, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані, однак більше 15 років проживають за кордоном. Оцінивши належним чином зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України\~проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 319\~ЦК України\~закріплено норму,\~згідно з\~якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з статтею 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином, право члена сім`ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено\~наявністю сімейних відносин із власником, і спільним із ним проживанням у ньому. Статтею 3 СК України\~визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з ст. 64 ЖК України, до членів сімї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо\~вони проживають разом з наймачем і\~ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). Судом встановлено, що відповідачі не проживають у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , протягом тривалого часу, а саме понад 15 років, не є ні власниками, ні співвласниками житлового приміщення, не є членами сім`ї власника, разом з ним не проживають, спільного господарства не ведуть. Доказів на спростування фактів щодо тривалого не проживання без поважних причин за вказаною вище адресою відповідачі не надали, так само не надали доказів на підтвердження укладення будь-яких договорів, на підставі яких за ними зберігалося б право користування вказаним помешканням. Таких доказів також не здобуто судом під час розгляду справи. Жодних обставин на підтвердження існування підстав, за якими б за відповідачкою зберігалось право користування жилим приміщенням, судом в ході розгляду справи не встановлено. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, врахувавши всі обставини справи в сукупності, суд прийшов до переконання, що позовна заява в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням обгрунтована та підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги примусово зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку, то суд прийшов до висновку, що в цій частині позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 3\~Закону України\~"Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні" та ст. 7\~Закону України\~"Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до абзацу 3 пункту 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином рішення суду в справах даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана рішенням суду такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Даний обов`язок органу місцевого самоврядування зняти з реєстрації закріплений у ст.ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, при цьому суд не може перебирати на себе функції установ, уповноважених державою на здійснення відповідних дій. Крім того, приймаючи до уваги висновок суду про задоволення позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право на житло, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки належть стягнути солідарно 908,00 гривень на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial