Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Відповідно до ч. 6\~ст. 268 ЦПК України\~20.06.2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 27.06.2022 року. Позивач ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК», в особі начальника юридичного відділу Закарпатської ОДАБ «УКРГАЗБАНК» Артимич Миколи Михайловича звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання. Позовну заяву мотивовано тим, що 21 вересня 2012 року між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК УКРГАЗБАНК в особі Директора Закарпатської обласної дирекції АБ УКРГАЗБАНК Дворського В`ячеслава Миколайовича та Позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір №71/12 від 21 вересня 2012 року. Згідно кредитного договору Позивач надав Відповідачу-1 кредит у сумі 450 000,00 грн., на строк з 21 вересня 2012р. по 20 вересня 2032р., із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 17,8 % річних, а за користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 22,8 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та фізичною особою - [PERSON] було укладено Договір поруки №71/12-02 від 21.09.2012р. Свої зобов`язання за кредитним договором Позивач виконав повністю і надав Відповідачу-1 кредит у сумі 450 000,00 грн., що встановлено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2015р. та ухвалою апеляційного суду міста Києва від 24.03.2016р. і відповідно до чинного законодавства доказування у даній справі не потребує. 01 липня 2015 року у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем-1 та Відповідачем-2 своїх зобов`язань за Кредитним договором та невиконанням ними вимог Банку про дострокове повне погашення заборгованості за кредитом Банк звернувся до суду з позовною заявою про солідарне стягнення кредитної заборгованості з Відповідачів - [PERSON] та [PERSON] в розмірі 559 923 (п`ятсот п`ятдесят дев`ять дев`ятсот двадцять три) гривень 68 коп., з яких 442 711,99 грн. - заборгованість по кредиту строкова, 4 880,26 грн. - заборгованість по кредиту прострочена, 2 663,42 грн. - заборгованість по процентах поточна, 109 668,01 грн. - заборгованість по процентах прострочена. Розрахунок заборгованості при цьому був проведений станом на 12.03.2015 року. 09.11.2015 року Солом`янським районним судом м. Києва у цивільній справі №760/12840/15-ц було ухвалено заочне рішення, яким позов АБ «Укргазбанку» до [PERSON] та [PERSON] було задоволено повністю та ухвалено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість у розмірі 559 923,68 грн. 24.03.2016 року ухвалою апеляційного суду міста Києва за результатами розгляду апеляційної скарги Відповідача 1 на вказане вище рішення суду дану апеляційну скаргу відхилено і рішення суду 1-ї інстанції залишено в силі. З моменту проголошення дана ухвала набрала законної сили. 06.05.2016 року Банку, як стягувачу, на підставі вищенаведених судових рішень у цій справі було видано виконавчі листи щодо боржників [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що рішення суду від 09.11.2015 року щодо стягнення заборгованості у розмірі 559 923,68 грн. виконувалось боржниками [PERSON] та [PERSON] шляхом здійснення окремих епізодичних платежів з внесенням останнього платежу на повне погашення вказаної заборгованості аж 07 червня 2021 року. Позивач при мотивуванні позовної заяви посилається на положення ст.ст. 526,599,625 ЦК України. У позовній заяві вказано на те, що станом на 06 серпня 2021 року заборгованість Відповідача-1 перед Позивачем за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 07.08.2018 по 06.08.2021 року (включно) з урахуванням погашення 08.04.2021 року складає 25 620,58 грн., а сума збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення згідно рішення суду за період з 07.08.2018 по 06.08.2021 року (включно) складає 53 395,40 грн., а отже, всього з Відповідачів підлягає до стягнення заборгованість у розмірі 79 015 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятнадцять) гри. 98 коп. У позовній заяві вказано на те, що відповідачами 1-2 в добровільному порядку не вчиняються дії, спрямовані на повернення банку вказаної заборгованості, як наслідок, невиконанням обов`язків за Кредитним договором з боку Відповідача грубо порушуються законні права Позивача, а тому, Позивач змушений звернутися з позовною заявою до суду для захисту своїх інтересів, що повністю узгоджується з нормами п.п.5.1.-5.2. цього Договору щодо обов`язку Відповідача відшкодувати Банку збитки. З огляду на вказане позивач просить суд: стягнути солідарно з Відповідачів - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , зареєстрований : [ADDRESS] , на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНОГО БАНКУ УКРГАЗБАНК (юридична адреса: 03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1, код за ЄДРПОУ 23697280, код банку 320478) заборгованість за кредитним договором №71/12 від 21 вересня 2012 року з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення згідно рішення суду та 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 07.08.2018 по 06.08.2021 року (включно) в розмірі 79 015 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятнадцять) гри. 98 коп., включаючи 53 395,40 грн. заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 25 620,58 грн. 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання. Стягнути з Відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь АБ «УКРГАЗБАНК» витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 2 270,00 грн. по 1135,00 грн. з кожного. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.10.2021 у справі відкрито провадження, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. 01.11.2021 від представника відповідача [PERSON] , адвоката Пітух В.І., надійшов відзив на позовну заяву. Так, адвокат вказує на те, що на виконання заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року, яке набрало законної сили 24.03.2016 року видано виконавчі листи. В подальшому 29 вересня 2018 року ПАТ АБ «Укргазбанк» здійснив достягнення заборгованості по тілу кредиту, звернувшись із позовною заявою до Солом`янського районного суду міста Києва, про стягнення в солідарному порядку суми 274 569,86 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року відкрито провадження у справі №760/23445/18. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року №760/23445/18 у справі за позовом ПАТ КБ «УКРГАЗБАНК» до Відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №71/12 від 21 вересня 2012 року відмовлено. Вказане рішення суду залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року №760/23445/18 апеляційне провадження №22- ц/824/7550/2021. Адвокат вказує на те, що серед підстав для відмови у задоволенні позовних вимог суд першої та апеляційної інстанції констатували, що банк захистив своє порушене право, шляхом пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості та всіх належних платежів за невиконання позичальником зобов`язання. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги. При цьому, представник відповідача наводить положення ст.ст. 1050 та 625 ЦК України, та вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 310/11534/13-й дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Аналогічні правові позиції висловлені в: Постанова ВП ВС від 25 квітня 2018 року по справі №757/10580/14-ц, (реєстраційний номер - 73660690); Постанова ВП ВС від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 (реєстраційний номер - 748389041; Постанова ВП ВС №912/1120/16 від 19.02.2020 Постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). У відзиві представник відповідача щодо вимоги до поручителя вказував на те, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо Інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18). Наявність судового рішення про стягнення всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. При цьому адвокат наводить правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому, адвокат вказує, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Аналогічну правову позицію відображено в Постанові КЦС ВС від 13.3.21 року по справі №185/3812/16-ц провадження №61-17089св18. Щодо заявленої вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то представник відповідача вказує на те, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року №760/23445/18 яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у задоволенні позову ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] , [PERSON] - відмолено. Адвокат зазначає, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча й існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Отже, кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. При цьому адвокат вказує на те, що аналогічний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) та Постанові КЦС ВС від 20 січня 2021 року по справі №715/1452/19 (провадження № 61-8415св20), від 24.02.2021 у справі № 755/5872/19, від 02.06.2021 у справі № 755/12580/19. Щодо застосування строку позовної давності то адвокат вказує на те, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 Цивільного кодексу України). Адвокат вказує на те, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення Грошового зобов`язання до моменту його усунення. У відзиві вказано на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 08.04.2021 (дата закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за Кредитним договором припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Викладене узгоджується з правовою позицією, наведеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. На переконання адвоката, враховуючи наведене вище, у позивача виникло право на позов про стягнення з відповідача коштів на підставі статті 625 ЦК України з 24.03.2016 (дата набуття Заочним рішенням законної сили) та існувало протягом трьох років, внаслідок чого останній пропустив строк позовної давності. Так, адвокат просить суд: долучити відзив до матеріалів справи. Застосувати строк пропущеної позовної давності. У задоволенні позовної ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до Відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат за кредитним договором - відмовити повністю. 03.12.2021 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. В якій вказано на те, що у даному позові взято за основу заборгованість, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у цивільній справі №760/12840/15-ц суду від 09.11.2015 року за первинним позовом Банку про дострокове солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] кредитної заборгованості у розмірі 559 923,68 грн. При цьому, позивач вказує, що нарахування індексу інфляції за несвоєчасне погашення заборгованості згідно рішення суду та 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 07.08.2018 по 06.08.2021 року здійснювалися з врахуванням здійснених часткових погашень відповідачем [PERSON] заборгованості, тобто, базова сума для вказаних нарахувань постійно зменшувалась по мірі поступлення від [PERSON] чергових платежів в рахунок погашення кредитної заборгованості. Окрім того, представник позивача зазначає, що звернення Банку до суду з позовом про стягнення з відповідачів у даній справі донарахованих відсотків у розмірі 274 5690,86 грн., до даної справи не має абсолютно ніякого відношення. Рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог Банку набуло законної сили і воно не є ні предметом, ні будь-яким доказом у даній справі. Представник позивача наголошує на тому, що після ухвалення судового рішення про дострокове стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , правовідносини між Банком, як кредитором, та [PERSON] , як поручителем, не припинилися. При цьому представник позивача вказує, що пунктом 5.1. договору поруки №71/12-02 від 21 вересня 2012 року, укладеного між Банком та [PERSON] , передбачено, що-цей договір набирає чинності з моменту підписання Сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання Позичальника за кредитним договором. За твердженням представника банку, у даній справі боржниками виступають як [PERSON] в якості позичальника, так і [PERSON] в якості поручителя, стосовно яких наявне судове рішення про стягнення заборгованості, яке ними не було виконане вчасно, а отже, й не було припинено забезпечене вказаним вище договором поруки зобов`язання Позичальника за кредитним договором. Тому, поручитель [PERSON] обґрунтовано залучений у даній справі в якості співвідповідача. У відповіді на відзив також вказано і на те, що представник відповідача [PERSON] - адвокат Пітух В.І. у поданому відзиві посилається на ту обставину, що АБ «УКРГАЗБАНК», як кредитор, ніби-то не має права на нарахування 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні, яке є натуральним, не може бути захищена в судовому порядку і позивачем пропущено строки позовної давності щодо заявлений таких вимог, оскільки право на стягнення заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України виникло у позивача з 24.03.2016 року та існувало лише на протязі 3-х років. Так, представник банку наголошує на тому, що з боку сторони відповідача має місце підміна понять, адже, зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] перед позивачем у даній справі є саме грошовим зобов`язанням, а не натуральним, так як у кредит брались грошові кошти у національній валюті і поверненню підлягали саме грошові кошти, а не певне натуральне майно. Тому в даному випадку посилання адвоката Пітуха В.І. на правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №757/44680/15-ц. Також у відповіді на відзив, представник позивача зазначає, що безпідставним є посилання адвоката Пітуха В.І. на нібито пропущення позивачем строків позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Представник позивача зазначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а так як станом на даний час заборгованість за Кредитним договором не погашена, то зобов`язання Відповідача перед Банком за Кредитним договором не припинилося. При цьому представник позивача вказує, що аналогічної правової позиції у подібних правовідносинах дотримується Велика Палата Верховного Суду. Зокрема, Постановою ВП ВС у справі №127/15672/16-ц від 08.11.2019 року визначено, що «Правовий аналіз положень статей 526. 599. 611. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Також представник позивач вказує і на висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову» З огляду на викладене представник позивача заперечує щодо застосування строків позовної давності до вказаних правовідносин. Представник позивача просить суд: відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Пітух В.І. у даній цивільній справі №308/12129/21 за позовною заявою АБ УКРГАЗБАНК до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості відхилити, а позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі. 02.03.2022 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Пітух В.І., надійшло клопотання, в якому він просить розглядати справу за відсутності відповідача та його представника. Просить у задоволенні позову відмовити повністю, при цьому при ухваленні судового рішення просить врахувати, наступне: 09 листопада 2015 року Солом`янським районним судом м. Києва винесено заочне рішення по справі №760/12480/15-ц, яким о задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] : яким стягнуто солідарно з Позичальника - [PERSON] (Відповідача-1) та [PERSON] (Відповідач-2) заборгованість за кредитним договором №71/12 від 21 вересня 2012 року в розмірі 559 923,68 (п`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять три) грн. 68 коп. та понесені судові витрати. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року залишено без змін. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги. Вказане рішення суду було виконано [PERSON] в повному обсязі частковими платежами погодженими з Позивачем, а останній платіж здійснено 7 червня 2021 року, що підтверджується платіжним дорученням про погашення заборгованості згідно виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 06.05.2016 року у справі №760/12840/15-ц та постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В. від 28.10.2020 року про повернення виконавчого - документа стягувану з примусового виконання виконавчого листа № 760/12840/15-ц виданого 06.05.2016 року Солом`янським районним судом м. Києва по ВП №60971290. Представник відповідача зазначає, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3% річних в розмірі 25 620,58 грн. та індекс інфляції за несвоєчасне погашення в розмірі 53 395,40 грн. за період з 07 серпня 2018 року по 07 квітня 2021 року. Таким чином, враховуючи, що заочним рішенням достроково стягнуто із відповідачів заборгованість за Кредитним договором, тобто змінено строк виконання зобов`язання, тому кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України. Адвокат зазначає, що позивач має право на отримання 3% річних від простроченої суми. При цьому, в розрахунку 3% річних позивачем визначна як початкова сума боргу 498 673,68 грн., а кінцевою сумою нарахування позивачем взято суму 20 090,69 грн. Разом з тим, суду не надано доказів наявності у відповідача невиконаного зобов`язання за Кредитним договором в сумі 498 673,68 грн., що унеможливлює стягнення 3% річних в розмірі 25 620,58 грн. та 53 395,40 грн. збільшеної заборгованості з урахуванням індексу інфляції. Щодо можливості зменшення суми до стягнення, представник відповідача вказує на те що у Постанові ВП ВС від 18.03,2020 року по справі №902/41/20 провадження №12- 79гс19 висловлено правову позицію у відповідності до якої суд виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Представник відповідача просить суд: долучити клопотання до матеріалів справи. Цивільну справу №308/12129/19 розглянути без участі представника Відповідача-1 Олійника О.Р. У задоволенні позову відмовити повністю. Від представника відповідача [PERSON] , адвоката Пітух В.І., 19.04.2022, надійшло клопотання про витребування доказів у позивача в частині затвердження рішення про розстрочення сплати боргу. При цьому у вказаній заяві адвокат зазначає, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В. від 28.10.2020 року №60971290, було повернуто виконавчий документ стягувачу у зв`язку з таким рішенням. Ухвалою суду від 03.05.2022 року було витребувано від ПАТ АБ «Укргазбанк» код ЄДРПОУ 23697280, код Банку 3204.8 місцезнаходження: 03087. м. Київ, вул. Єреванська, 1, належним чином завірену копію рішення кредитного комітету ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», яким погоджено [PERSON] розстрочення виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 травня 2016 року по справі №760/12840/15-ц на підставі заяви від 26.02.2020 року. На виконання ухвали суду від Банку надійшла заява, та надіслано до суду копію витягу Протокол №44 засідання комісії по роботі з проблемною заборгованістю позичальників АБ «УКРГАЗБАНК» від 07.08.2020 та копію заяви позичальника [PERSON] саме від 18.05.2020, за якою й проводилось вказане засідання. При цьому позивач наголошує, що вказане рішення уповноваженого органу Банку (засідання комісії по роботі з проблемною заборгованістю позичальників АБ «УКРГАЗБАНК» від 07.08.2020) не було реструктуризацією кредиту позичальника [PERSON] , оскільки кредитні правовідносини припинилися фактом звернення Банку з судовим позовом до останнього. Вказане рішення не є й мировою угодою з клієнтом [PERSON] в розумінні норм цивільного права, оскільки положення ст. 207 ЦПК України передбачають укладення мирової угоди сторонами цивільного судового процесу з метою врегулювання спору та затвердження такої угоди ухвалою суду. Як вказано у заяві, в даному ж випадку має місце розгляд Банком звернення клієнта щодо зміни примусового способу стягнення заборгованості за рішенням суду (звернення стягнення па предмет іпотеки) на погашення цієї заборгованості в добровільному порядку за запропонований клієнтом період часу згідно індивідуального плану. Спору щодо суми заборгованості не було, так як судове рішення по стягненню такої заборгованості набуло законної сили ще 24 березня 2016 року і підлягало виконанню чи то в примусовому, чи то в добровільному порядку. Добровільно [PERSON] його не виконував, тому Банк подав виконавчий лист до органу ДВС для стягнення заборгованості у примусовому порядку. При цьому, як вказує представник позивача, в ході примусового виконання вказаного судового рішення [PERSON] , або уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки (житлову квартиру в м. Ужгороді), вирішив звернутися до Банку із заявою-клопотанням про призупинення заходів по реалізації предмету іпотеки, а натомість він бере на себе зобов`язання погасити щомісячними платежами, рівними частинами залишок заборгованості до травня 2021 року в добровільному порядку. Банк пішов назустріч клієнту [PERSON] та дав згоду на зміну способу виконання судового рішення з примусового на добровільне погашення заборгованості на запропонованих клієнтом умовах. 07.06.2022 від представника відповідача по справу [PERSON] адвоката Пітух В.І. надійшли заперечення в яких вказано на те, що згідно ч.1 ст. 530, ст. 610, ч.1 ст. 612, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому адвокат зазначає, що банком було погоджено виконання рішення суду щомісячними платежами по 30 000 грн., яке [PERSON] було виконано та прийнято кредитором. Доказів повторного направлення виконавчого листа до примусового виконання позивачем не надано. На переконання адвоката, в даному випадку відсутні підстав для застосування до відповідача-1 відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму 498 673,68 грн. за період з 07.08.2018 по 29.01.2021 року, оскільки 07.08.2020 року Банком погоджено виконання рішення суду в добровільному порядку (протокол КК та заява стягувана про відкликання виконавчого листа) та відсутності порушення порядку виконання відповідачем вказаного рішення, яке не доведено з боку позивача належними та достатніми доказами у даній справі. Просить у задоволенні позову відмовити. Представником банку від 17.06.2022 подано додаткові пояснення: в яких міститься пояснення щодо суми погашеної заборгованості та суми залишку боргу на момент звернення 18.05.2020 року [PERSON] із заявою до Банку щодо надання розстрочки виконання рішення суду із сумою залишку боргу на вказану дату, яка фігурує в розрахунку заборгованості, а саме вказано на те, що : рішенням суду було зафіксовано заборгованість у розмірі 559 923,68 грн. , яка і підлягала солідарному стягненню з [PERSON] та [PERSON] , саме прострочення виконання вказаного судового рішення було базою нарахування 3% річних та інфляційних втрат і відповідачем [PERSON] погашення цієї заборгованості здійснювалось окремими платежами в період з 22.01.2019 по 07.06.2021 року; на момент подання до Банку заяви щодо надання розстрочки виконання рішення суду, тобто, станом на 18.05.2020 року, [PERSON] вищевказана сума заборгованості була частково погашена. Всього на рахунки обліку заборгованості позичальника [PERSON] станом на вказану дату поступило 237 342,99 грн. Сам [PERSON] помилково вказує у заяві суму в 237 102,50 грн., тобто, трішки меншу суму, ніж було реально погашено. Це підтверджується трьома проведеними платежами на рахунки органу ДВС (22.01.2019 па суму 27 522,00 грн., 04.03.2019 на суму 26 300,00 грн. та 27.03.2019 на суму 26 433,00), з яких після стягнення органом ДВС з цих сум виконавчого збору та інших витрат на рахунки Банку надійшло відповідно 22 703,90 грн., 23 909,09 грн. та 24 030,00 грн., а також шістьма платежами безпосередньо на рахунки Банку, а саме, 31.07.2019 на суму 17 000,00 грн., 30.08.2019 на суму 19 900,00 грн., 11.11.2019 на суму 48 750,00 грн., 27.01.2020 на суму 36 600,00 грн., 31.03.2020 на суму 15 000,00 грн. та 15.05.2020 на суму 29 450,00 грн.; на момент подання [PERSON] , до Банку заяви щодо надання розстрочки виконання рішення суду, тобто, станом на 18.05.2020 року, залишок заборгованості фактично складав 322 580,69 грн. Сам [PERSON] помилково вказує у заяві суму в 322 821,18 грн., тобто, трішки більше суму, ніж був фактичний залишок боргу; на повне погашення вказаного фактичного залишку заборгованості [PERSON] в період з 18.06.2020 по 07.06.2021 здійснив дванадцять платежів (18.06.2020 на суму 29 425,00грн., 24.07.2020 на суму 13 850,00грн., 30.07.2020 на суму 16 780,00грн., 27.08.2020 на суму 30 000,00грн., 29.09.2020 на суму 30 000,00грн., 29.10.2020 на суму 30 000,00грн., 27.11.2020 на суму 31 185,00грн., 29.12.2020 на суму 30 000,00грн., 29.01.2021 на суму 30 000,00грн., 08.04.2021 на суму 30 580,00грн., 27.05.2021 на суму 8 000.00грн. та на суму 42 760,70 грн.; платежем від 27.08.2020 [PERSON] здійснив погашення судового збору на суму 1 827,00грн.; При цьому у додаткових поясненнях вказано на те, що в наданому до суду розрахунку заборгованості 3% річних та індексу інфляції суми заборгованості (по кредиту та процентах) за рішенням суду на конкретні дати, яких і вираховувались показники 3% річних та інфляційні, насправді є заниженими. Наприклад, станом на 18.05.2020, як було доведено вище, фактичний залишок заборгованості складав 322 580,69 грн., натомість у наданому розрахунку фігурує сума 261 330,69 грн. Станом на 17.02.2019, коли [PERSON] вніс лише один платіж на погашення заборгованості і до Банку поступили кошти в сумі 22 703,90грн., фактичний залишок боргу складав 537 219,78 грн. (559 923,68-22 703,90), але в розрахунку на цю дату фігурує лише 498 673,68 грн. Станом на 07.04.2021 фактичний залишок боргу складав 81 340,70 грн. (три останні платежі [PERSON] здійснювались після 07.04.2021 на таку загальну суму), а в розрахунку на цю дату залишок заборгованості лише 20 090,69 грн. Представник банку зазначає, що з яких причин в наданому до суду розрахунку заборгованості показники в графі «Сума заборгованості по кредиту і процентах» виявились меншими від фактичних, чи через неврахування безпосереднім виконавцем нарахованих процентів чи через якийсь збій при випуску розрахунку, зараз встановити не надається можливим, так як вказаний виконавець ( [PERSON] ) на даний час в Банку не працює. Як вказує представник банку, фактично, якщо б ці показники у цьому розрахунку були реальними, а отже, й більшими, то й виросли б суми розрахованих із цих показників 3% річних та розмір інфляційних витрат. Враховуючи, що дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження і уже відбувались судові засідання у справі, позивач не вправі збільшувати розмір позовних вимог, а отже, й відсутні підстави для проведення нового розрахунку заборгованості, адже, в такому випадку, зросте розмір заборгованості. Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги, виходячи з наданого суду розрахунку заборгованості, незважаючи на те, що сума заборгованості є заниженою. Представник банку в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно наявної в матеріалах заяви представника банку, просить розгляд справи проводити без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує просить задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Від представника відповідача [PERSON] , адвоката Пітух В., надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином про причини неявки не повідомляв. Разом із тим, суд констатує, що інформація щодо розгляду справи міститься на сайті Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області , так само було розміщено і оголошення про його виклик у судове засідання. З огляду на вказане суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які належним чином повідомленні про дату та час судового засідання. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку: Відповідно до частини першої, третьої статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду. Положеннями ст. ст.12,81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 21.09.2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 71/12, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 450000,00 грн., на строк з 21.09.2012 року по 20.09.2032 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 17,8% річних, а за користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені договором, процентна ставка встановлюється у розмірі 22,8% річних. Згідно п. 8.3 строк дії договору до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за даним Договором. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача-1 за кредитним договором, 21.09.2012 року між позивачем та [PERSON] (далі відповідач-2) було укладено Договір поруки №17/12-02, згідно якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання відповідачем-1 зобов`язань по Кредитному договору № 71/12 від 21.09.2012 року. Згідно п. 5.1 цей договір діє припинення забезпеченого ним зобов`язання Позичальника за кредитним договором. 01 липня 2015 року у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем-1 та Відповідачем-2 своїх зобов`язань за Кредитним договором та невиконанням ними вимог Банку про дострокове повне погашення заборгованості за кредитом Банк звернувся до суду з позовною заявою про солідарне стягнення кредитної заборгованості з Відповідачів - [PERSON] та [PERSON] в розмірі 559 923 (п`ятсот п`ятдесят дев`ять дев`ятсот двадцять три) гривень 68 коп., з яких 442 711,99 грн. - заборгованість по кредиту строкова, 4 880,26 грн. - заборгованість по кредиту прострочена, 2 663,42 грн. - заборгованість по процентах поточна, 109 668,01 грн. - заборгованість по процентах прострочена. Розрахунок заборгованості при цьому був проведений станом на 12.03.2015 року. 09.11.2015 року Солом`янським районним судом м. Києва у цивільній справі №760/12840/15-ц було ухвалено заочне рішення, яким позов АБ «Укргазбанку» до [PERSON] та [PERSON] було задоволено повністю та ухвалено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість у розмірі 559 923,68 грн. 24.03.2016 року ухвалою апеляційного суду міста Києва за результатами розгляду апеляційної скарги Відповідача 1 на вказане вище рішення суду дану апеляційну скаргу відхилено і рішення суду 1-ї інстанції залишено в силі. З моменту проголошення дана ухвала набрала законної сили. 06.05.2016 року Банку, як стягувану, на підставі вищенаведених судових рішень у цій справі було видано виконавчі листи щодо боржників [PERSON] та [PERSON] . Вказані виконавчі листи були пред`явлені до примусового виконання. разом із тим, відповідно до постанови приватного виконавця Закарпатського виконавчого округу Лукеча О.В., від 28.10.2020 ВП №60971290 виконавчий лист №76012840/15-ц виданий 06.05.2016 року Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" заборгованість у розмірі 559923,68 грн. (згідно відмітки на виконавчому документі та заяви стягувана залишок нестягнутої особи станом на 11.01.2019 року становить 403630,69 грн.), за заявою від 21.09.2020 стягувача повернуто стягувачу без виконання (копія постанови міститься у матеріалах справи). Зі змісту заяви, копія якої додана для приєднання до матеріалів справи адвокатом разом із клопотанням про витребування доказів, [PERSON] 26.02.2020 року, звернувся до банку із пропозицією щодо погодження розстрочки сплати залишку заборгованості. Так, ним було запропоновано погашення залишку заборгованості, що складала 367\~271,18 гривень рівними щомісячними платежами з березня 2020 по лютий 2021 по 30\~605,93 грн. За твердження представника позивача вказана заява не була розглянута банком, а розглядалася заява [PERSON] від 18.05.2020. Зі змісту витягу з Протоколу №44 засідання комісії по роботі з проблемною заборгованістю позичальників АБ «УКРГАЗБАНК» від 07.08.2020 (копія якого міститься у матеріалах справи), за заявою позичальника [PERSON] від 18.05.2020, Кредитний комітет АБ «УКРГАЗБАНК», затверджено план дій по врегулюванню проблемної заборгованості за Кредитним договором (додаток до цього протоколу комісії по роботі з проблемною заборгованістю позичальників АБ «УКРГАЗБАНК» Доручено Закарпатській обласній дирекції АБ «УКРГАЗБАНК». Зі змісту заяви [PERSON] , від 18.05.2020, він звертаючись до банку, запропонував повернення залишку заборгованості згідно вказано рішення Соломянського районного суду м. Києва від 06.05.2016 року , що станом на 18.05.2016 становив 322\~821,18 грн. щомісячно рівними частинами з червня 2020 по березень 2021 - 30\~000,00 грн. та в квітні 2021 - 22\~821,18 грн. Банком було погоджено запропоновану боржником розстрочку погашення боргу, згідно вказаного Протоколу №44, при цьому жодним чином банком не заперечувалася вказаний [PERSON] , розмір залишку заборгованості. Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду Уіфаїни від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цсї2, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Частиною 1 статті 36 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Право сторін на укладання мирової угоди встановлено Цивільним процесуальним кодексом України. З аналізу приписів Цивільного процесуального кодексу вбачається, що мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою у добровільному порядку припинити спір, на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне (без державного втручання) врегулювання розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії цивільного процесу, у тому числі на стадії виконання рішення. На відміну від звичайної угоди, мирова угода, що укладається в цивільному процесі: укладається у формі та на умовах, передбачених самими сторонами, проте на умовах, що не суперечать діючому законодавству; підлягає затвердженню судом; не лише змінює матеріально-правові відносини, а й припиняє процесуально- правові відносини; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового акта. Умови мирової угоди можуть стосуватись лише предмету спору. При цьому, мирова угода, яка затверджена судом, не є договором у цивільно- правовому розумінні. Сторонами не укладалась мирова угода, яка б затверджувалась судом в порядку передбаченому вимогами ЦПК України. Поряд з цим, [PERSON] звернувся до банку із пропозицією щодо погодження розстрочки сплати залишку заборгованості та у відповідь на таку, зі змісту витягу з Протоколу №44 засідання комісії по роботі з проблемною заборгованістю позичальників АБ «УКРГАЗБАНК» від 07.08.2020 (копія якого міститься у матеріалах справи), за заявою позичальника [PERSON] від 18.05.2020, Кредитний комітет АБ «УКРГАЗБАНК», затвердив план дій по врегулюванню проблемної заборгованості за Кредитним договором. Вказана заборгованість була погашена боржником. Отже зі змісту витягу з Протоколу №44 план дій по врегулюванню проблемної заборгованості за Кредитним договором вбачається, що фактично сторони домовились про розстрочку виконання рішення суду, та така заборгованість була погашена боржником в порядку та строки передбачені узгодженою між сторонами заявою. Згідно розрахунку заборгованості, що було надано позивачем до суду разом із позовною заявою, вбачається, що сума заборгованості станом на 07.08.2018 року становить 498\~673,68 грн. Саме з цієї суми, виходив позивач при нарахуванні заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 07.08.2018 по 06.08.2021 року,та інфляційних втрат. Разом із тим, згідно позовної заяви, сума заборгованості що стягнута із боржників за рішенням суду становила 559\~923 грн. 68 коп. Як вказує позивач, на виконання рішення суду, відповідачі здійснювали окремі епізодичні платежі, останній із яких 07.06.2021 року. Проте в додатку до позовної заяви детального розрахунку, що містив би внесення коштів відповідачами позивачем не надано. Окрім того, в самій позовній заяві не відображено кількість таких платежів, а також сум. Відповідно не зазначено про узгоджений порядок сплати заборгованості за рішенням комісії по роботі з проблемною заборгованістю позичальників АБ «УКРГАЗБАНК» від 07.08.2020. Разом з тим, згідно додаткових пояснень представника банку від 17.06.2022 року, вказано на те, що в наданому до суду розрахунку заборгованості 3% річних та індексу інфляції суми заборгованості (по кредиту та процентах) за рішенням суду на конкретні дати, яких і вираховувались показники 3% річних та інфляційні, є заниженими. Так, станом на 18.05.2020, фактичний залишок заборгованості складав 322 580,69 грн., натомість у наданому розрахунку фігурує сума 261 330,69 грн. Станом на 17.02.2019, коли [PERSON] вніс лише один платіж на погашення заборгованості і до Банку поступили кошти в сумі 22 703,90 грн., фактичний залишок боргу складав 537 219,78 грн. (559 923,68-22 703,90), але в розрахунку на цю дату фігурує лише 498 673,68 грн. Станом на 07.04.2021 фактичний залишок боргу складав 81 340,70 грн. (три останні платежі [PERSON] здійснювались після 07.04.2021 на таку загальну суму), а в розрахунку на цю дату залишок заборгованості лише 20 090,69 грн. Чому саме розрахунок здійснено на підставі вказаних сум, представник банку пояснити не зміг, посилаючись на те, що працівник який здійснював наданий суду розрахунок на даний час у банку не працює. Вказане дає підстави для висновку що надані до суду розрахунки заборгованості, містять розбіжності щодо сум залишку заборгованості, на які позивачем здійснювалися розрахунок 3% річних та інфляційні втрати та фактичними сумами погашення заборгованості. За твердженням представника позивача такі є заниженими, однак на підтвердження вказаному інших, окрім наданих до позовної заяви, розрахунків не надано. Більше того, зі змісту поданих до суду пояснень представника позивача, вбачається що позивачем фактично визнано помилковість розрахунків як 3% річних так і інфляційних втрат, оскільки сума що взята банком для їх нарахування є не точною, чому саме такий розмір заборгованості встановлений на відповідну дату позивачем в позові необґрунтовано. Згідно ст. 529 ЦК України, \~кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. В даному випадку кредитором було погоджено розстрочення погашення заборгованості. Згідно з ч. 1\~ст.509\~ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Також,\~згідно ізт.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1\~ст.\~598\~ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому, згідно із ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2\~ст. 625 ЦК України). Таким чином, правовий аналіз положень статей 526,599,611,625\~ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу,за увесь час прострочення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі,не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У даному випадку ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, оскільки на підставі вимоги банку про дострокове повернення всієї суми позики, поданої у 2015 році настав строк виконання зобов`язань за кредитними договорами і банк після постановлення рішення суду у 06.05.2016 року не мав права нараховувати проценти, визначені умовами договору й відповідно має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних інфляційних витрат, визначених ст. 625\~ЦПК України. При цьому, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. У п. 53 постанови від 04 червня 2019 року справа № 916/190/18 (Провадження № 12-302гс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 905/3137/14-908/5775/14 (провадження № 3-1276гс15, про те, що невиконання грошового зобов`язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою\~статті 625 Цивільного кодексу України, за період такого розстрочення), та зазначила, що після прийняття судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення грошове зобов`язання боржника не припиняється, тому передбачені\~статтею 625 Цивільного кодексу України\~інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. В даному випадку мало місце рішення самого кредитора (Протокол №44), про розстрочення повернення залишку заборгованості. Окрім цього, на підтвердження свого рішення Банком було відкликано і виконавчі листи, щодо примусового виконання рішення суду. Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором №71/12 від 21 вересня 2012 року з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення згідно рішення суду та 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 07.08.2018 по 06.08.2021 року (включно). В додатку до позовної заяви позивачем додано розрахунки 3% річних та інфляційних втрат. Слід зазначити, що у п. 54 постанови від 04 червня 2019 року справа № 916/190/18 (Провадження № 12-302гс18) Велика Палата Верховного Суду, вказує на те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. В даному випадку, встановити суму заборгованості на яку позивачем нараховувалися 3% річних та інфляційних втрат з доданого розрахунку заборгованості з урахуванням досліджених доказів, суду не надається за можливе. Так, згідно розрахунку заборгованості, що наявний у матеріалах справи наданий позивачем, сума залишку заборгованості починаючи з 17.08.2018 року вказана 498\~673,68 грн. Сам позивач вказує на те, що сума боргу стягнута за рішенням суду становить 559\~923,68 грн. Згідно позовної заяви рішення суду від 09.11.2015 року щодо стягнення заборгованості у розмірі 559 923,68 грн. виконувалось боржниками [PERSON] та [PERSON] шляхом здійснення окремих епізодичних платежів з внесенням останнього платежу на повне погашення вказаної заборгованості 07 червня 2021 року. Зі змісту додаткових пояснень вбачається, що рішенням суду було зафіксовано заборгованість у розмірі 559 923,68 грн., яка і підлягала солідарному стягненню з [PERSON] та [PERSON] , саме прострочення виконання вказаного судового рішення було базою нарахування 3% річних та інфляційних втрат і відповідачем [PERSON] . При цьому представник позивача зазначає, що погашення цієї заборгованості здійснювалось окремими платежами в період з 22.01.2019 по 07.06.2021 року. Окрім того, в додаткових поясненнях представник банку вказує на те, що в наданому до суду розрахунку заборгованості 3% річних та індексу інфляції суми заборгованості (по кредиту та процентах) за рішенням суду на конкретні дати, яких і вираховувались показники 3% річних та інфляційні, є заниженими. При цьому, з яких причин в наданому до суду розрахунку заборгованості показники в графі «Сума заборгованості по кредиту і процентах» виявились меншими від фактичних, тобто, заниженими, чи через неврахування безпосереднім виконавцем нарахованих процентів чи через якийсь збій при випуску розрахунку, встановити не надається можливим. Інших розрахунків позивач суду не надає, посилаючись на те, що дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження і уже відбувались судові засідання у справі, тому позивач не вправі збільшувати розмір позовних вимог, а отже, й відсутні підстави для проведення нового розрахунку заборгованості, оскільки в такому випадку, зросте розмір заборгованості. Таким чином, суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази, позбавлений можливості встановити фактичний розмір, як власне суми заборгованості, що стала за основу для здійснення розрахунків заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту і процентів згідно рішення суду, розрахунку збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення, так відповідно і дійсність розміру вказаних позивачем у прохальній частині сум, які підлягають стягненню. Суд констатує, що сам позивач з даного приводу, вказані неточності пояснити не зміг. З огляду на вказане суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Щодо позовної давності, то слід вказати на те, що цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК. Згідно з ч.1 ст.261ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5\~ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У постанові Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Крім того, щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі\~ст. 625 ЦК України\~з поручителя [PERSON] , то суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини першої статті 553\~ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду. У статті 554\~ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань. Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає. За таких обставин, посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення відповідача [PERSON] , до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст.\~625\~ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої рішенням суду заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими, адже, в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором. Наведене жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання, за рахунок поручителя, однак виключно в межах встановлених Договором поруки обсягів відповідальності поручителя. За змістом ст.ст. 553, 554\~ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2ст. 554 ЦК України). Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору. В даному випадку, умовами п. 1.1, 2.1 договору поруки сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, пеню, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. Відтак, сторонами на підставі приписів ст.ст.6,554,628\~ЦК України в умовах Договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник. Передбачене ст.\~625\~ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед Банком (кредитором) сторонами в умовах договору поруки невстановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] , за договором поруки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя. Положеннями ст.141 ЦПК України\~визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати стягненню із відповідачів не підлягають, а покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed