Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

05.05.2022 р. представник позивача - [PERSON] - [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області із позовною заявою до Лопатинської селищної ради Львівської області, де просить визнати право власності на земельну ділянку площею 1,9494 га, що розташована на території Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №092234 від 10.03.2000 р.. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] . На ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №0922234 від 19.03.2000 р. на земельну ділянку площею 1,9494 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Кустинської сільської ради. Відділ у Радехівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області повідомив про те, що [PERSON] за життя набув право власності на земельну частку (пай) площею 2,05 га, згідно сертифіката ЛВ №0113586 від 26.09.1996 р. реєстраційний №4894. В підтвердження цього було надано витяг із книги реєстрації сертифікатів та списку осіб, які мають право на отримання середньої земельної частки (паю). Враховуючи те, що [PERSON] за життя був включений у списки осіб, які мають право на отримання середньої земельної частки (паю), а також те, що останній працював в Сільськогосподарському кооперативі «Руденко» та був його членом, [PERSON] належить право на земельну частку (пай) площею 2,05 га, згідно сертифіката ЛВ № 0113586 від 26.09.1996 р., реєстраційний номер № 4894. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 06.12.2021 р. у справі №415/1270/21 встановлено, що [PERSON] за життя було вчинено увесь обсяг дій та волевиявлень для набуття у передбаченому законом порядку у власність спірної земельної ділянки. З часу прийняття рішення про передачу у приватну власність спадкодавцю земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні з відповідним цільовим призначенням, ця земельна ділянка вибула з державної та колективної власності і повторній приватизації не підлягала. За життя [PERSON] розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту не робив. Єдиними спадкоємцями, що прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном є дружина [PERSON] та син [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , єдиним хто прийняв спадщину після її смерті є [PERSON] , який доводиться її рідним сином, проте за життя він не встиг оформити спадкових прав. [INFO] помер [PERSON] , єдиним спадкоємцем хто прийняв спадщину є [PERSON] , яка доводилася йому двоюрідною сестрою, даний факт підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 29.05.2021 р., які зареєстровані в реєстрі за № № 688, 689, 690 та видані приватним нотаріусом Юрченко О.В. Позивачу відмовлено в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, оскільки відсутній оригінал сертифікату ЛВ №0113586 від 26.09.1996 р. реєстраційний номер №4894. За таких обставин у позивача не залишилося іншого дієвого виходу з ситуації як звернення до суду із позовом. Просить суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1,9494 га, що розташована на території Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №092234 від 10.03.2000р. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2022 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. 10.05.2022р. матеріали позовної заяви залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 16.05.2022 р. представником позивача були надані додаткові затребувані матеріали на виконання ухвали суду про залишення без руху від 10.05.2022 р. Ухвалою судді від 19.05.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 08.06.2022 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання сторони не з`явилися. 20.06.2022 р. від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та наполягають на їх задоволенні (а.с.141). 08.06.2022 р. від представника відповідача Лопатинської селищної ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника, просять вирішити справу відповідно до Закону (а.с.134). Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, позовні вимоги слід задовольнити. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.11). [PERSON] померла [INFO] , згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.04.2003 р. (а.с.16). [PERSON] помер [INFO] , згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.17). [PERSON] народився [INFO] його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] (а.с.19). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01.09.1990 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 01.09.1990 р. (а.с.20). Відповідно до витягу із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) [PERSON] на підставі розпорядження райдержадміністрації №494 від 24.09.1996 р. видано сертифікат серії ЛВ №0113586, дата реєстрації 26.09.1996 р. (а.с.15). Як видно із копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №092234, [PERSON] на підставі розпорядження Радехівської райдержадміністрації від 05.05.1998 р. №224 передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,9494 га на території Кустинської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.14). Після смерті [PERSON] , [INFO] заведено спадкову справу №276/2018 та видано свідоцтва про право на спадщину від 09.05.2021 р. [PERSON] (а.с.18,21-23). На момент смерті [PERSON] [INFO] разом з ним проживали і були зареєстровані в житловому будинку в [ADDRESS] наступні особи: дружина - [PERSON] та син [PERSON] , відповідно до довідки виданої Лопатинською селищною радою Львівської області № 194 від 27.05.2021 року (а.с.24). 12.11.2021 р. приватний нотаріус Юрченко О.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] , а саме: відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 1,9494 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, через те, що не подано належних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.25). Відповідно до рішення Радехівського районного суду Львівської області від 06.12.2021 р. у задоволенні позову [PERSON] до Лопатинської селищної ради Львівської області про визнання права власності на земельну частку (пай) площею 2,05 га, згідно сертифіката ЛВ №0113586 від 26.09.1996 р., реєстраційний номер №4894 відмовлено. Вказаним рішення суду встановлено, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] було: видано сертифікат про право на земельну частку (пай) на 2,05 га, на підставі розпорядження райдержадміністрації від 24.09.1996 р., а в подальшому 05.05.1999 р. було виділено в натурі земельну ділянку, шляхом видачі державного акта на право приватної власності на землю, отже право на отримання земельної ділянки, передбачене сертифікатом на право на земельну частку (пай) було реалізоване. Спадкодавцем [PERSON] за життя було вчинено увесь обсяг дій та волевиявлень для набуття у передбаченому законом порядку у власність спірної земельної ділянки, оскільки такий був включений в списки осіб, які мають право на отримання середньої земельної ділянки, як пенсіонер який працював у сільськогосподарському господарстві. (а.с.26-29). З оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №451/1270/21, зокрема копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] №276/2018, судом встановлено, що [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В. із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та їй було видано свідоцтва про право на спадщину за законом № № 688, 689, 690. Після смерті [INFO] , [PERSON] інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину - відсутня, згідно інформаційної довідки із Спадкового реєстру від 13.10.2021 р. (а.с.87, 95-178, справа №451/1270/21). Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до пункту 1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Згідно із пунктом 2.4. Глави 10 Порядку у разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження. Пунктом 4.9. Глави 10 інструкції визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зверненню до суду з указаним позовом передувало вирішення питання про видачу [PERSON] нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної приватного нотаріуса Юрченко О.В. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 1,9494 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, через те, що нею не подано належних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Згідно з п.5 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України) набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Такий порядок визначений статтею 118 Земельного кодексу України. Згідно з п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Порядок виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, визначений Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 року №899-IV (далі - Закон №899-IV). Відповідно до ст.1 Закону №899-IV право на земельну частку (пай) мають, зокрема, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Згідно із статтею 2 Закону №899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Відповідно до ст. 3 Закону №899-IV особи власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) ( стаття 5 Закону) Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ( ст. 11 Закону ) Отже, Закон №899-IV визначає порядок виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, особам, чиє право на землю посвідчено відповідними документами. Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Пунктами 5-6 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року №720/95 передбачено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація проводяться відповідною районною державною адміністрацією. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Отже, після виділення в натурі земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на землю, право на земельну частку (пай) припиняється. Таким чином, після виділення в натурі земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на землю право на земельну частку (пай) є реалізованим. Як встановлено судом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] було: видано сертифікат про право на земельну частку (пай) на 2,05 га, на підставі розпорядження райдержадміністрації від 24.09.1996 р., а в подальшому 05.05.1999 р. було виділено в натурі земельну ділянку, шляхом видачі державного акта на право приватної власності на землю, отже право на отримання земельної ділянки, передбачене сертифікатом на право на земельну частку (пай) було реалізоване. Спадкодавцем [PERSON] за життя було вчинено увесь обсяг дій та волевиявлень для набуття у передбаченому законом порядку у власність спірної земельної ділянки, оскільки такий був включений в списки осіб, які мають право на отримання середньої земельної ділянки, як пенсіонер який працював у сільськогосподарському господарстві. З часу прийняття розпорядження Радехівської райдержадміністрації від 05.05.1999 р. №224 про передачу у приватну власність спадкодавцю - [PERSON] земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні з відповідним цільовим призначенням, ця земельна ділянка вибула з державної та колективної власності і повторній приватизації не підлягала. Судом встановлено, що спадщина померлого [PERSON] складається, зокрема із спірної земельної ділянки площею 1,9494 га. На час смерті [PERSON] [INFO] , спадщину прийняли дружина - [PERSON] , яка померла [INFO] та син [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , спадщину прийняв син - [PERSON] , який помер [INFO] , в свою чергу спадкоємцем майна [PERSON] є [PERSON] - позивач у справі, яка спадщину прийняла, проте в нотаріальному порядку не може її оформити, про що отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку підлягають до задоволення. Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд залишає судові витрати на стороні позивача. На підставі ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

Outcome: approved