Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) Виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №145/ОС, табельний номер 10404, від 09.03.2022 року про припинення трудового договору (контракту) за підписом начальника депо Сидоренко С., яким [PERSON] звільнено з посади провідника пасажирського вагона резерву провідників на підставі п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, поновити [PERSON] на посаду провідника пасажирського вагона резерву провідників Виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 10.03.2022 р., стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 10.03.2022 року і по день винесення рішення суду та стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100\~000 (сто тисяч) гривень. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати. Відповідно до ч.2\~ст.19 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження у порядку загального або спрощеного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2022 року провадження по справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними матеріалами у справі, у строки передбачені\~ст. 275 ЦПК України. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та, відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства, відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень та подання зустрічного позову. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідачем по справі був наданий відзив, а позивачем письмові пояснення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, зважаючи на наступне. Як встановлено судом, 25.09.2018 р. [PERSON] був прийнятий провідником пасажирського вагона резерву провідників Виробничого підрозділу пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на умовах контракту №15щ від 24.09.2018 року та на підставі наказу №1492/ОС від 24.09.2018 року. 27.11.2018 року Виробничий підрозділ пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» було перейменовано на Виробничий підрозділ пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». З матеріалів справи вбачається, що 10.03.2022 року [PERSON] був звільнений з посади провідника пасажирського вагону резерву провідників №15 на підставі наказу (розпорядження) начальника Виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №145/ОС, табельний номер 10404, від 09.03.2022 року. Відповідно до наказу (розпорядження) №145/ОС від 09.03.2022 р., причиною звільнення зазначений п.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. В свою чергу, обставинами вчинення порушення вказано наступне: «на адресу керівництва надійшло звернення від громадян України, котрі проїжджали в добу 04.03.2022-05.03.2022 пасажирським поїздом №36 сполученням Одеса-Перемишль у вагоні №21 стосовно спроби отримання неправомірної вигоди провідником пасажирського вагону [PERSON] . У зв`язку з введенням воєнного стану керівництвом АТ «Укрзалізниця» запроваджено евакуаційні поїзди у західному напрямку з безкоштовним перевезенням пасажирів, у тому числі, і на пасажирський поїзд №36 сполученням Одеса-Перемишль. Також підставою прийняття вказаного наказу (розпорядження) вказано Протокол наради при начальнику пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна від 09.03.2022 р. № ПКВЧД-3-16/143. Відповідно до Протоколу наради при начальнику пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна від 09.03.2022 року № ПКВЧД-3-16/143, нарада встановила: "на адресу керівництва надійшло звернення від громадян України, котрі проїжджали в добу 04.03.2022-05.03.2022 пасажирським поїздом №36 сполученням Одеса-Перемишль у вагоні №21 стосовно спроби отримання неправомірної вигоди провідником пасажирського вагону [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з введенням воєнного стану керівництвом АТ «Укрзалізниця» запроваджено евакуаційні поїзди у західному напрямку з безкоштовним перевезенням пасажирів, у тому числі, і на пасажирський поїзд №36 сполученням Одеса-Перемишль. Враховуючи вищевикладене встановлено, що з боку провідників пасажирського вагона [PERSON] та [PERSON] допущено порушення розпорядження вищого керівництва та допущено порушення фінансової дисципліни, за що відповідно до вимог п.8.2.4. «Інструкції провідника пасажирських вагонів №ЦЛ-0038», провідник несе дисциплінарну відповідальність". Із вищевказаним наказом (розпорядженням) [PERSON] був ознайомлений 10.03.2022 р., про що свідчить підпис на наказі (розпорядженні). В свою чергу, [PERSON] надав свої пояснення стосовно того, що ним не було допущено жодних порушень, однак зазначені пояснення не були взяті до уваги. Також відповідачем не було проведено службового розслідування, жодних доказів на підтвердження, нібито, вимагання ним хабаря також надано не було. При цьому, відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1)\~догана; 2) звільнення. Відповідно до абз.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Тобто, оскільки звільнення відповідно до КЗпП України є по своїй суті одним із заходів стягнення за порушення дисциплінарної дисципліни, уповноважений орган роботодавця, в даному випадку - начальник депо, повинен був отримати від [PERSON] письмові пояснення, надати їм оцінку, перевірити факти, викладені в них, однак цього зроблено не було, внаслідок чого начальником прийнято наказ (розпорядження) про звільнення за власним суб`єктивним поглядом. Окрім цього, прохання надати неправомірну вигоду є злочином, відповідальність за який передбачена ст. 368 КК України. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~368\~КК України, прийняття\~пропозиції,\~обіцянки або\~одержання службовою\~особою неправомірної\~вигоди,\~а так\~само прохання\~надати таку\~вигоду для\~себе чи\~третьої особи\~за вчинення\~чи невчинення\~такою службовою\~особою в\~інтересах того,\~хто пропонує,\~обіцяє чи\~надає неправомірну\~вигоду,\~чи в\~інтересах третьої\~особи будь-якої\~дії з\~використанням наданої\~їй влади\~чи службового\~становища - карається штрафом від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк від трьох до шести місяців, або позбавленням волі на строк від двох до чотирьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. В свою чергу, відповідно до діючих норм законодавства України, розслідування злочину відноситься до компетенції правоохоронних органів, а рішення щодо винуватості чи невинуватості особи у вчинення злочину приймає суд за наслідком розгляду обвинувального акту шляхом прийняття обвинувального чи виправдувального вироку. Відповідач у відзиві посилається на той факт, що ним, 16.03.2022 р. було подано до правоохоронних органів заяву про злочин, вчинений позивачем. Однак, 02.06.2022 року відповіддю т.в.о. начальника ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, відповідача було повідомлено, що: «проведеною перевіркою фактів порушення чинного кримінального законодавства України не встановлено», у зв`язку з чим вищевказане рішення, викладене у відповіді, буде оскаржуватись відповідачем у відповідному порядку. Отже станом як на момент звільнення позивача, так і станом на сьогодні, не має не тільки обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, де встановлено вину [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 368 КК України, а взагалі відомості щодо вчинення ним злочину не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а відтак посилання відповідача на вчинення позивачем кримінального правопорушення є безпідставними. Більш того, відповідач у відзиві обґрунтовуючи наявність доказів вчинення позивачем злочину протирічить сам собі. Так, в абз. 4 на арк. 3 відзиву, відповідач вказує, що «Крім зазначених свідчень очевидців подій, було записано розмову провідника пасажирських вагонів, де вводячи в оману, стверджуючи, що поїзд «не безкоштовний», «не евакуаційний», що є платним, чим самим вимагали отримання коштів за проїзд». Втім, в абз. 2 арк. 6 відзиву, відповідач вже зазначає, що «Адміністрацією пасажирського вагонного депо встановлено, що на записі розмови де провідник пасажирських вагонів вводить в оману та вимагає гроші за проїзд голос [PERSON] ». Тобто, відповідач вказує на те, що на записі розмови голос не позивача, а іншої людини. Таким чином, відповідач не обґрунтував та не довів жодним належним та допустимим доказом підстави звільнення позивача. Відповідно до\~ст.\~17\~КПК України,\~особа вважається\~невинуватою у\~вчиненні кримінального\~правопорушення і\~не може\~бути піддана\~кримінальному покаранню,\~доки її\~вину не\~буде доведено\~у порядку,\~передбаченому цим\~Кодексом,\~і встановлено\~обвинувальним вироком\~суду,\~що набрав\~законної сили. Ніхто\~не зобов`язаний\~доводити свою\~невинуватість у\~вчиненні кримінального\~правопорушення і\~має бути\~виправданим,\~якщо сторона\~обвинувачення не\~доведе винуватість\~особи поза\~розумним сумнівом. Підозра,\~обвинувачення не\~можуть ґрунтуватися\~на доказах,\~отриманих незаконним\~шляхом. Усі\~сумніви щодо\~доведеності вини\~особи тлумачаться\~на користь\~такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпція невинуватості\~ також зафіксована у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, зокрема у п. 2 ст. 14: «Кожен обвинувачений в кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно з законом». Отже суд приходить до висновку, що за відсутності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, яким буде встановлено вину [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 368 КК України, жодна особа не може звинувачувати [PERSON] у вчиненні даного злочину. Також відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.15 Закону України "Про залізничний транспорт" трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного суду за вирішенням трудових спорів, які позивачем не було порушено при зверненні з позовом до суду. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвано власником або уповноваженим ним органом на підставі ст.40 КЗпП України у визначених статтею випадках, а також на підставі ст.41 КЗпП України, якою передбачено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Зокрема, п.1 ст.41 КЗпП України передбачена додаткова підстава розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Тобто, до категорій працівників, які підлягають звільненню на підставі п.1ст. 41 КЗпП України, належать:керівник підприємства, установи, організації (керівником слід вважати особу, яка наділена керівними повноваженням\~ генеральний директор, директор, голова правління, ректор тощо);заступник керівника підприємства, установи, організації, їх філій чи інших відокремлених підрозділів (маються на увазі не тільки особи, у назві посади яких є слово «заступник», а й інші посадові особи, яким відповідними актами (наказом, інструкцією, статутом підприємства тощо) надано статус заступника;керівник філії, представництва, відділення або іншого відокремленого підрозділу підприємства, установи організації;\~головний бухгалтер підприємства;службові особи митних органів (особи, яким встановлені спеціальні звання відповідно до Митного кодексу України);службові особи податкових органів, яким присвоєно спеціальні звання (відповідно Податкового кодексу України);службові особи центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами Наведений перелік осіб, з якими за ініціативою роботодавця може бути припинено трудові відносини за п.\~1 ст.\~41 КЗпП, є вичерпним, не підлягає додатковому тлумаченню та не може довільно розширюватися. На це звертає увагу\~Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9. Позивач не відноситься до жодної з вище переліченої категорії працівників, відтак відповідач не мав права звільняти позивача на підставі п.1. ст. 41 КЗпП України. Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 2019 року є членом Первинної профспілкової організації «Незалежна Профспілка Працівників Пасажирського Вагонного Депо Одеса-Головна», що підтверджується довідкою вих.004 від 14.03.2022 року. 09.03.2022 року начальник депо - Сидоренко С. направив на адресу голови Первинної профспілкової організації «Незалежна Профспілка Працівників Пасажирського Вагонного Депо Одеса-Головна», подання №ПКВЧД-3-14/134 щодо надання згоди на звільнення позивача. 12.03.2022 року первинна профспілкова організація «Незалежна Профспілка Працівників Пасажирського Вагонного Депо Одеса-Головна» за результатами розгляду вищевказаного подання провела засідання на прийняла протокол №30. Відповідно до витягу з протоколу №30 від 12.03.2022 р., Первинна профспілкова організація «Незалежна Профспілка Працівників Пасажирського Вагонного Депо Одеса-Головна» встановила: «доцільних підстав для вжиття заходів дисциплінарного впливу у вигляді звільнення за скоєне порушення розпорядження вищого керівництва та вимог п.8.2.4. Інструкції №ЦЛ-0038, а саме відповідальності за порушення фінансової дисципліни, провідника пасажирського вагона [PERSON] , немає, тому профспілковий комітет «Незалежна Профспілка Працівників Пасажирського Вагонного Депо Одеса-Головна» не дає згоди на звільнення провідника [PERSON] ». Частиною третьою статті 41 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності встановлено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок). Відповідно до абз.1 ст. 21 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності, передбачено, що профспілки, їх об`єднання захищають право громадян на працю, беруть участь у розробленні та здійсненні державної політики у галузі трудових відносин, оплати праці, охорони праці, соціального захисту. Відповідно до абз.2 ст. 43 КЗпП України, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Згідно з частиною п`ятою статті 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Однак, в порушення вищевикладених норм законодавства, відповідач звільнив позивача не отримавши рішення про згоду на розірвання трудового договору від первинної профспілкової організації. При таких обставинах суд приходить до висновку, що Наказ (розпорядження) від 09.03.2022 року №10404 є незаконним та підлягає скасуванню. Позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог щодо визнання наказу незаконним та його скасування, в зв`язку з чим також підлягають задоволенню. Судом при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу береться до уваги довідка від 09.06.2022 р. № ПКВЧД-3/14298, яка була надана відповідачем разом з відзивом на позовну заяву. Так, відповідно до довідки від 09.06.2022 р. № ПКВЧД-3/14298, середньомісячна заробітна плата позивача складає 13\~121 грн., а середньоденна 546 грн. 72 коп. Останнім днем роботи позивача є 10.03.2022 року, отже період вимушеного прогулу розраховується з 10.03.2022 року по день винесення рішення суду 01.07.2022 року. Відтак, на користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за вимушений прогул у розмір 45377,76 гривень. В частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Після звільнення, співробітники відповідача без дозволу [PERSON] передали дані [PERSON] з особистої справи (фотокартку та прізвище, ім`я, по батькові) до ЗМІ з метою висвітлення інциденту з приводу нібито вимагання [PERSON] хабару та надали свої коментарі стосовно того, що ними виявлено вчинення ним злочину. Внаслідок чого в мережі Інтернет на різних інтернет -порталах ЗМІ містяться статті про вчинення ним вищевказаного злочину. Також вищевикладена інформація з фото позивача була опублікована 07.03.2022 р. на офіційній сторінці АТ «Української залізниці» в соціальній мережі Фейсбук, яка була поширена (шляхом репосту) користувачами соціальної мережі понад 400 разів. Після поширення вищевикладеної інформації у мережі Інтернет невідомі позивачу особи почали ображати та вдаватися до образливих висловів на адресу позивача, також позивач зазнав моральних страждань через те, що залишився в воєнний час без будь-яких грошових коштів на існування, не міг забезпечити нормальний рівень життя своїх неповнолітніх дітей та батьків пенсіонерів. Також суд приймає до уваги доводи позивача про те, що публікація відповідача про звільнення позивача була зроблена 07.03.2022 р., однак рішення про звільнення було прийняте лише 09.03.2022 р., а звільнений позивач з 10.03.2022 р., що ще раз доводить недостовірність інформації, викладеної в публікації. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. У ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. У ст.1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.2371\~КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (ст.2371\~КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією України та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.2371 Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Зазначена правова позиція висловлена ВСУ в постанові від 25.04.2012 р. у справі №6-23цс12. При таких обставинах та враховуючи те, що позивач дійсно зазнав моральних страждань, оскільки був змушений докладати додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права, а також, з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди, а саме в розмірі 40 000 гривень.

Outcome: partial