Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

12.07.2021 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, третя особа: Служба у справах дітей Петриківської селищної ради. У своїй заяві позивачка посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.1996 вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, окрім позивачки та її сина [PERSON] , зареєстрована і відповідачка [PERSON] - її колишня невістка та онучки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які у даному будинку не проживають з жовтня 2019 року, їх особистих речей у будинку немає, ніяких витрат по утриманню житлового будинку вони не несуть. Факт реєстрації відповідачки та її дітей позбавляє позивачку можливості повноправно здійснювати свої права власника, вона позбавлена можливості оформити субсидію, а тому [PERSON] просить суд визнати відповідачку та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації. З урахуванням положень ч.3 ст. 14 ЦПК України справа передана для розгляду головуючому судді Говорусі В.О. Ухвалою суду від 27.07.2021 справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити позов. 11.11.2021 до суду надійшла заява [PERSON] в якій вона зазначила, що 22.09.2021 вона була знята з реєстрації за адресою: будинок [ADDRESS] . Просить дітей [PERSON] і [PERSON] не знімати з реєстрації, оскільки вони ходять до школи і їм надаються медичні послуги за місцем реєстрації. Просить зоглянути справу у її відсутність. Представник служби у справах дітей Петриківської селищної ради надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та, окремо, висновок від 09.12.2021 згідно якого втрата права на користування житловим приміщенням неповнолітньою [PERSON] , [INFO] та малолітньою [PERSON] , [INFO] є недоцільною. При цьому в даному висновку вказано, що згідно інформації наданої Петриківською селищною радою, в будинку зареєстровано двоє дітей: неповнолітня [PERSON] , [INFO] та малолітня [PERSON] , [INFO] - онучки позивача, та батько дітей [PERSON] , [INFO] . Як стало відомо, [INFO] мати дітей [PERSON] , [INFO] , виписалася з будинку за адресою: [ADDRESS] , та прописалася за адресою: [ADDRESS] . Відповідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 01 червня 2021 року було встановлено, що [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] в даному домоволодінні не проживають. Відповідно пояснення матері дітей [PERSON] , [INFO] , вона зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON] , [INFO] та малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] - проживають за адресою: [ADDRESS] , але власник будинку не має бажання прописати вищезазначених дітей у своєму будинку, а іншого місця прописки вони не мають. Судом були встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Позивачу [PERSON] , належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.12.1996 p. Згідно довідки про склад сім`ї від 01.06.2021 за № 217 і акту обстеження проживання від 01.06.2021 № 218, за адресою [ADDRESS] зареєстровано п`ять осіб: володілець - [PERSON] , син - [PERSON] , невістка [PERSON] та онуки - [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Зазначено, що невістка [PERSON] та онуки - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але фактично не проживають з 19.10.2019. Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16.04.2019 року у справі №187/364/19 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно наданої відповідачем [PERSON] довідки про реєстрацію місця проживання особи від 22.09.2021 з вказаної дати [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що неповнолітні онуки позивача [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх непроживання у житловому будинку позивача обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована їх мати і продовжує бути зареєстрований батько. Діти не мають іншого житла, де вони можуть бути зареєстровані. Суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] знята з реєстрації та фактично не користується житловим будинок позивача, як місцем постійного проживання. Таким чином, позовні вимоги позивача недоведені, а отже, відсутні передбачені частиною другою статті 405 ЦК України підстави для визнання [PERSON] і неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] , таким, що втратили право користування житловим будинком позивача. Згідно ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові по сплаті судового збору суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed