Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

19 січня 2022 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким: встановити на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) безкоштовний житловий сервітут щодо частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] : право користуватися житловим приміщенням загальною площею 19,5 кв.м., визначене у технічній документації під літ. «А» та нежитлові приміщення загальною площею 4,3 кв.м., літ. «В» - вбиральня. Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON] була відведена земельна ділянка, площею 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] дороги. Відповідно до договору на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 12.09.1953 року, [PERSON] був власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] (який був сином власника) 23.06.1973 року зареєстрував шлюб з позивачкою, після чого остання була вселена в житловий будинок [ADDRESS] в якості члена сім`ї [PERSON] . Від шлюбу у сторін є дві повнолітні доньки: [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що після розірвання шлюбу вона разом з дітьми залишилась проживати в житловому будинку і користувалась житловою кімнатою 19,5 кв.м та коридором 4,3 кв.м. Після смерті [PERSON] його сини: [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за заповітом в рівних частках. [INFO] [PERSON] помер. Позивач зазначає, що з моменту народження та по даний час вона проживає у будинку [ADDRESS] , про що встановлено рішенням суду у справі № 520/12180/15-ц від 05.08.2021 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користуання житловим приміщенням. Крім того, позивач вказує на те, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.09.2017 року у справі № 520/12180/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і земельною ділянкою встановлено факт, що має значення для вирішення даного позову: «Відповідачі, не визнаючи позовні вимоги [PERSON] , визнали право позивачки на користування частиною будинку, що складається з житлової кімнати і кухні і підтвердили, що право користування цією частиною будинку у позивача існує з 1988 року і ця частина будинку дійсно потребує ремонту. Відповідачі в судовому засіданні не заперечували проти виконання позивачкою ремонтних робіт в приміщеннях кімнати і кухні, але заперечували проти ремонту зовні з тих підстав, що право на оформлення зовнішнього вигляду будинку належить власнику будинку. Вимоги позивачки в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відповідачі вважають такими, що не містяться на вимогах закону». Позивач стверджує, що Відповідачка не визнає право позивача на мирне користування частиною житлового будинку [ADDRESS] , а саме: житловим приміщенням загальною площею 19,5 кв.м., визначене у технічній документації під літ. «А» та нежитловими приміщеннями загальною площею 4,3 кв.м., та «В» - вбиральня. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що її право на користування частиною будинку [ADDRESS] передбачене ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України порушене, а тому й звертається до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 20 січня 2022 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. [PERSON] у судове засідання не з`явилась, її представник [PERSON] надала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання також не з`явились, про причини неявки суду не повідомили. Розглянувши поданий позов, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/12180/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і земельною ділянкою. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року позов [PERSON] - задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] і [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні приміщеннями житлової кімнати площею 19,5 кв.м. і кухні площею 4,3 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] . У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.09.2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2017 року було скасовано в частині задоволення позову про зобов`язання [PERSON] і [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні приміщеннями житлової кімнати площею 19,5 кв.м. і кухні площею 4,3 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] . Разом з тим в означеному рішенні Апеляційного суду Одеської області від 27.09.2017 року зазначено, що 23.06.1973 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений шлюб, про що в відділі РАЦС Київського району м. Одеси, в книзі реєстрації актових записів про шлюб був зроблений запис № 725. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. Згідно виписки з рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 07 серпня 1953 року № 867 «Про відвід земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво» [PERSON] була відведена земельна ділянка, площею 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] дороги. Відповідно до договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 12 вересня 1953 року, [PERSON] належав житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: за. [ADDRESS] , який складався з житлової кам`яної будівлі загальною площею 36,4 ; кв.м. та надвірних споруд «Б» - сараю, «В» - вбиральні, «Г» гаража, «Д» літньої кухні, І - мостіння, 1- 4 огородження, розташованих на земельній ділянці розмірам 600 кв.м. 23.03.1988 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , був розірваний. Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 496 від 13.04.1993 року вказаний будинок був введений в експлуатацію. 02 вересня 1993 року [PERSON] подарував [PERSON] 11/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами по зазначеній адресі, які складаються з «А», І-І веранда, 1-2 кухня, 1-5 житлова, 1-6 житлова, площею 16,9 кв.м., підвал під літ «а». І-тамбур, «Б» - сарай, « В» - вбиральня , також був визначений порядок користування земельні ділянкою відповідно часткам. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за заповітом в рівних частках, тобто по 14/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та між ними був укладений порядок користування земельною ділянкою відповідно часткам в спадковому майні. 13 квітня 2005 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 588, [PERSON] подарував [PERSON] 14/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] ). Рішенням Київського районного суду м. Одеси, ухваленим 20 грудня 2006 року, між [PERSON] і [PERSON] визначено порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] : в користування [PERSON] надано ділянку площею 443 кв.м., в користування [PERSON] , надано ділянку площею 172 кв.м. Рішенням Київського райсуду м. Одеси, ухваленим 11 серпня 2010 року, по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про встановлення права власності на частину буднику по [ADDRESS] , що складають житлова кімната площею 19,5 кв.м. і кухня площею 4,3 кв.м., [PERSON] відмовлено у задоволенні позову. [INFO] [PERSON] помер. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом 12.09.2014 року отримала [PERSON] . Таким чином, на теперішній час власниками будинку є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] вселилась до будинку [ADDRESS] у якості члена сім`ї власника будинку - [PERSON] . За вказаною адресою позивачка в установленому законом порядку була зареєстрована. Після розірвання шлюбу з [PERSON] , власником будинку було визначено для подальшого проживання [PERSON] з двома повнолітніми дітьми житлову кімнату, площею 19,5 кв.м. і кухнею 4,3 кв.м. в будинку [ADDRESS] , яка до теперішнього часу знаходиться в її користуванні. [PERSON] в обгрунтуванні своїх вимог посилалась на те, що вказані приміщення за технічним станом потребують ремонту, а відповідачі заперечують проти проведення ремонтних робіт в цій ліпні будинку. За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 395ЦК України передбачено, що, речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут). За приписами статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. У статті 403 ЦК України зазначено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування чужим майном і може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Відповідно до ст.404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч.3 ст.402 ЦК України). Згідно з п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Одеської області від 27.09.2017 року, позивач [PERSON] вселилась до будинку [ADDRESS] у якості члена сім`ї власника будинку - [PERSON] . За вказаною адресою позивачка в установленому законом порядку була зареєстрована. Після розірвання шлюбу з [PERSON] , власником будинку було визначено для подальшого проживання [PERSON] з двома повнолітніми дітьми житлову кімнату, площею 19,5 кв.м. і кухнею 4,3 кв.м. в будинку [ADDRESS] , яка до теперішнього часу знаходиться в її користуванні. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідачі чинять перешкоди в користуванні виділеними житловою кімнатою, площею 19,5 кв.м. і кухнею 4,3 кв.м. в будинку [ADDRESS] , як і доказів намагання її виселити позивачкою суду не подано. Більш того, будь-яких заперечень з боку відповідача щодо зайняття позивачем житлової кімнати, площею 19,5 кв.м. і кухні 4,3 кв.м. в будинку [ADDRESS] у судовому засіданні надано не було. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А частиною 6 даної статті зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Ухвалюючи рішення суд зазначає, що сторона позивача у судове засідання не з`явилась, інших доводів на підтвердження своїх вимог не надала, доводів відповідача не спростовувала, у зв`язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивачем не було доведено порушення її прав та охоронюваних законом інтересів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судових витрат, у разі відмови у позові не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed