Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «БУ-1 Прилуки», просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати в розмірі 516 136,36 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6 428,61 грн, компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати у розмірі 39 948,75 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовує наступним. 14.06.2018 [PERSON] прийнятий на посаду директора ТОВ «БУ-1 Прилуки», що підтверджується протоколом №1-18 Загальних зборів учасників від 14.06.2018 та наказом відповідача №1 від 14.06.2018. Разом з тим, 28.04.2021 позивач був звільнений з посади директора за ініціативою відповідача. Про звільнення позивач дізнався з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В день звільнення відповідач не провів розрахунок при звільненні, не виплатив заборгованість з заробітної плати та не видав копію наказу про звільнення. 28.04.2021, тобто в день звільнення, відповідач грубо порушив вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України, а саме: не видав копію наказу про звільнення, не виплатив працівнику усіх сум при звільненні, не повідомив письмово (а ні усно) про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Позивач стверджує, що на день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 14.06.2018 по 28.04.2021 в розмірі 516 136,36 грн. З урахуванням того, що розмір заробітної плати позивача за лютий 2021 року складала 15 000,00 грн, та за березень 2021 року складала 15 000,00 грн. Кількість робочих днів в лютому 2021 року - 20 та в березні 2021 року - 22. Отже, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 714,29 грн. Період прострочення до дня подачі позову, тобто до 07.05.2021 складає 9 днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 6 428,61 грн. Окрім того, позивач має право на компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати в розмірі 39 948,75 грн. Враховуючи глибину та характер пережитих душевних страждань, пов`язаних з протиправними діями відповідача, позивач вважає, що йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000,00 грн. Ухвалою суду від 19.05.2021 за вказаним позовом відкрито провадження, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12.08.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де останній зазначає, що позовні вимоги не визнаються товариством з огляду на таке. Згідно п. є) статті 10.7 Статуту ТОВ «БУ-1 Прилуки», затвердженого Загальними зборами учасників ТОВ «БУ-1 Прилуки» до виключної компетенції Зборів учасників належить визначення умов оплати праці посадових осіб товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв. Директор ТОВ «БУ-1 Прилуки» є посадовою особою, оскільки відповідно до ст. 10.17 Статуту товариства управління поточною діяльністю товариства здійснюється виконавчим органом - директором товариства, а отже [PERSON] на час його роботи був посадовою особою товариства. Відповідно до ст. 10.21.13 Статуту товариства директор не має права на використання майна, грошових коштів, інших матеріальних та нематеріальних активів, цінностей товариства, а також свого службового становища в особистих цілях. Згідно ст. 10.21.2 Статут Товариства директор видає накази, розпорядження і дає вказівки з питань, які відносяться до його компетенції. Позивач надав в якості доказу копію наказу №1 від 14.06.2018, відповідно до якого [PERSON] приступив до виконання посадових обов`язків директора ТОВ «БУ-1 Прилуки» з посадовим окладом 15 000,00 грн. Відповідач стверджує, що позивач відповідно до вимог п. є) ст. 10.7, а також ст. 10.21.2 і ст. 10.21.13 Статуту не мав жодних прав самостійно, без рішення Загальних зборів учасників товариства або відповідного контракту самостійно визначати собі розмір заробітної плати, а також, відповідач вважає, що даний наказ було оформлено самим позивачем самостійно лише для подання ним позову до суду, використавши не повернуту печатку, оскільки [PERSON] не передав новому директору товарно-матеріальні цінності, бухгалтерські та податкові документи, печатку тощо. Відповідно до ст. 10.21.10 Статуту ТОВ «БУ-1 Прилуки» директор організовує ведення обліку та подання звітності товариства. Відповідно до п. 51.1 ст. 51 Податкового кодексу України платники податків, у тому числі податкові агенти, платники єдиного внеску, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, з розбивкою по місяцях звітного кварталу. Колишній директор [PERSON] не мав жодного права самостійно визначати розмір своєї заробітної плати в розмірі 15 000,00 грн, а також, [PERSON] не подавав до податкових органів звітності щодо нарахованої заробітної плати, що підтверджує факт безпідставності позовної вимоги про стягнення заробітної плати, оскільки заробітну плату йому не нараховували. Окрім того, під час роботи [PERSON] на посаді директора товариства на підприємстві не проводилась будь-яка господарська діяльність, що підтверджується даними руху коштів по поточному рахунку підприємства та даними бухгалтерської звітності. 23.10.2021 на адресу суду від представника позивача - адвоката Андрійця І.І. надійшла відповідь на відзив. Вказує, що дійсно позивач був найманим працівником: виконував роботу в товаристві, перебував на посаді директора і відповідно мав право на отримання заробітної плати. Враховуючи те, що роботодавець не визначив розмір заробітної плати позивача під час прийняття його на посаду директора, останній перед тим, як приступити до обов`язків директора визначив розмір власної заробітної плати. Розмір оплати праці не може бути меншим від розміру мінімальної заробітної плати. Отже, якщо обраховувати заробітну плату позивача від мінімально гарантованого його розміру, то на дату звільнення позивача заборгованість складає щонайменше 151 998,00 грн. Факт не нарахування заробітної плати не є підставою для її невиплати, також не є доказом безпідставності вимог для стягнення не нарахованої заробітної плати, оскільки позивач є найманим працівником, з моменту його зарахування і до його звільнення не був усунутий від повноважень, а отже виконував обов`язки безперервно. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Представник позивача - адвокат Кєєр О.С. подала до суду клопотання про проведення судового розгляду справи без участі позивача та його представника. Повідомила, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними у справі документами, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надав. За таких обставин, суд вважає, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у судовому засіданні та наданні правових позицій щодо заявлених позовних вимог, тому суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомлених сторін та за наявними у справі матерілами. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до протоколу №1-18 Загальних зборів учасників ТОВ «БУ-1 Прилуки» (код ЄДРПОУ 32512456) від 14.06.2018 рішенням загальних зборів прийнято, зокрема, призначити директором ТОВ «БУ-1 Прилуки» [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) (адреса [ADDRESS] ) з 14.06.2018 (а.с. 8-10) Окрім того, рішенням Загальних зборів учасників ТОВ «БУ-1 Прилуки» від 14.06.2018 прийнято доручити Пічугіну Олександру Юрійовичу здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в державному реєстрі, або провести державну реєстрацію змін з залученням третіх осіб шляхом видачі доручення проведення таких дій; директору товариства [PERSON] здійснити наступні дії: провести повну інвентаризацію активів товариства з відображенням у обліку надлишків та нестач; провести аналіз дій та відчуження активів товариства попередніми керівниками, у тому числі щодо відповідності вимогам законодавства відчуження основних засобів, з оприбуткування активів, списання та ліквідації основних засобів; здійснити аналіз активів та пасивів товариства. Як убачається з наказу №1 від 14.06.2018, виданого директором ТОВ «БУ-1 Прилуки» Пічугіним О.Ю. - [PERSON] з 14.06.2018 приступає до виконання посадових обов`язків директора ТОВ «БУ-1 Прилуки» на підставі Протоколу №1-18 Загальних зборів учасників від 14.06.2018 ТОВ «БУ-1 Прилуки» з посадовим окладом 15 000,00 грн (а.с. 7). Протоколом 1/21 Загальних зборів ТОВ «БУ-1 Прилуки» від 26.04.2021 прийнято рішення: 1. Звільнити керівника товариства [PERSON] з посади директора з 26.04.2021; 2. Призначити директором ТОВ «БУ-1 Прилуки» [PERSON] з 27.04.2021; 3. Доручити [PERSON] здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, або провести державну реєстрацію змін з залученням третіх осіб шляхом видачі доручення на проведення таких дій; 4. [PERSON] відповідно до чинного законодавства у триденний строк здійснити передачу директору товариства [PERSON] активи товариства, матеріальні цінності, грошові кошти, статутні документи, бухгалтерську документацію, фінансову документацію, печатку товариства, тощо. Результат передачі оформити письмово актом. Відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником ТОВ «БУ-1 Прилуки», код ЄДРПОУ 32512456, є [PERSON] . Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу щодо зміни керівника відбулась 28.04.2021 (а.с. 85-90). Встановивши вищевикладені обставини, суд дійшов до наступних правових висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦК України товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Згідно з ч. 2 ст. 87 ЦК України установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» установчим документом товариства є статут. У статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом (ч. 1 ст. 88 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 97 ЦК України органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників є вищим органом товариства. Статут товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки», код ЄДРПОУ 32512456, затверджений Загальними зборами учасників товариства, протокол №1-05 від 17.05.2016 (далі - Статут) (а.с. 106-113). Товариство має право у будь-який час змінити редакцію модельного статуту, на підставі якого воно діє, обравши інше альтернативне положення з числа тих, що передбачені Кабінетом Міністрів України. У разі прийняття загальними зборами учасників рішення про зміну редакції модельного статуту, на підставі якого діє товариство, положення нової редакції модельного статуту застосовуються з дня державної реєстрації відповідних змін (ч. 11 ст. 11 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»). Відповідно до п. 15.1 ст. 15 Статуту внесення змін та доповнень до чинного Статуту проводиться за рішенням Загальних зборів учасників товариства та підлягає державній реєстрації (а.с. 113). Як убачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація внесення змін до Статуту з травня 2016 року не проводилась (а.с. 85-90). Відповідно до п. 10.1 ст. 10 Статуту управління товариством здійснюють Загальні збори учасників та директор. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» посадовими особами товариства є члени виконавчого органу, наглядової ради, а також інші особи, передбачені статутом товариства. Винагорода за виконання посадовою особою своїх обов`язків та надання їй інших благ можуть здійснюватися виключно на умовах та підставах, зазначених у договорі між нею і товариством. Пунктом 10.7 ст. 10 Статуту визначено що, до виключної компетенції Зборів учасників належить, зокрема, визначення умов оплати праці посадових осіб товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; обрання та відкликання директора та ревізійної комісії. Так, доказів на підтвердження тієї обставини, що Загальними зборами учасників товариства приймалось рішення про визначення розміру заробітної плати директора товариства сторонами до суду надано не було. Суд, враховуючи викладене, дійшов висновку, що позивач не мав правомірних підстав своїм наказом встановлювати посадовий оклад директора у розмірі 15 000,00 грн. Згідно з п. 10.17 ст. 10 Статуту управління поточною діяльністю товариства здійснюється виключно виконавчим органом - директором товариства. Відповідно до п. 10.21.10 ст. 10 Статуту директор організовує ведення обліку та подання звітності товариства. На підтвердження ведення господарської діяльності підприємства позивачем надано роздруківку з сайту «Судова влада», де учасником справи є ТОВ «БУ-1 Прилуки» (а.с. 141-149), а також роздруківку з Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 18.10.2021, де боржником є ТОВ «БУ-1 Прилуки» (а.с. 150-168). На переконання суду наявність судових проваджень, де учасником справи є відповідач, а також наявність виконавчих проваджень, де боржником є відповідач, не може бути належним та достатнім доказом тієї обставини, що ТОВ «БУ-1 Прилуки» здійснювалась господарська діяльність упродовж терміну, коли директором був позивач [PERSON] . Натомість представником відповідача надано до суду довідки АТ КБ «ПриватБанк» про обіг коштів за рахунками ТОВ «БУ-1 Прилуки» за період з 01.01.2019 по 06.09.2021, з яких вбачається, що прибутки та видатки на підприємстві були відсутні (а.с. 120-122). Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Аналогічна норма міститься у статті 30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження первинного обліку праці та заробітної плати, зокрема, штатного розкладу, розцінки та норми праці, табелю обліку використаного часу, розрахунково-платіжних відомостей, не надано доказів щодо тарифної ставки, виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період. Сам по собі факт прийняття на роботу та/або звільнення позивача з ТОВ «БУ-1 Прилуки» не може бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Подібний правовий висновок висловлено колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18). Статтею 110 КЗпП України встановлено, що нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18). Правила нарахування заробітної плати трудовим законодавством не регламентовано. У cт. 115 КЗпП України визначено лише порядок її виплати, - не рідше двох разів на місяць. Водночас, організація обліку нарахування та виплати заробітної плати відображається в документах бухгалтерського обліку та податкової звітності. Так, обов`язок платників податків вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів встановлено п.п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Окрім того, підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 11 вказаного Закону документи фінансової звітності підписують керівник і бухгалтер підприємства. Жодних винятків для випадку, коли обидві ці функції поєднує один працівник, закон не передбачає. Згідно з ч. 3 ст. 8 зазначеного Закону відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Разом з тим, відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи відповідно до ч. 8 ст. 9 цього Закону. Тобто бухгалтер відповідає за ведення обліку згідно з вимогами, встановленими законодавством, а директор як уповноважена особа власника - за організацію обліку. Згідно п. 168.1.1 розділу IV Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПКУ. При цьому якщо оподаткований дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені Податковим кодексом для місячного податкового періоду (пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 Кодексу). Крім цього, податковий агент згідно до пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу зобов`язаний подавати у строки, встановлені для податкового кварталу, податковий розрахунок (форма № 1 ДФ) до контролюючого органу. Відповідно до п. 2.2 Порядку №4 визначено, що податковий розрахунок (форма №1ДФ) подається незалежно від того, виплачує чи не виплачує доходи (заробітна плата) платникам податку податковий агент протягом звітного періоду. У разі, якщо сума заробітної плати не була отримана працівником з каси підприємства в установлений строк, вона підлягає депонуванню. Йдеться про те, що при нарахуванні заробітної плати (брутто) працівнику з неї автоматично сплачуються податки і збори. Тільки після сплати останніх, заробітна плата (нетто) виплачується працівнику. Тобто, якщо заробітна плата нарахована, але не виплачена, з неї все одно сплачуються податки та збори, про що залишаються відповідні письмові докази у формі податкової звітності. Якщо заробітна плата після сплати податків не виплачена, то вона у податковій звітності фіксується як заборгованість по заробітній платі і подається до Державної фіскальної служби. З вказаного слідує, що стягненню підлягає тільки нарахована на підставі первинних документів, але невиплачена заробітна плата. Надані позивачем в обгрунтування позовних вимог копії документів жодним чином не підтверджують інформацію про нарахування заробітної плати позивачу та відповідної суми утриманої з неї податків. Окрім того, учасниками справи не заперечується факт ненарахування позивачу заробітної плати за спірний період перебування його на посаді директора. Тому, суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі у ТОВ «БУ-1 Прилуки» перед [PERSON] за спірний період відсутня. Таким чином, у зв`язку з наведеним та встановленими обставинами справи, жодних фактів, які б підтверджували нарахування заробітної плати [PERSON] , як директору немає, а отже відсутні правові підставі для виплати та стягненню заробітної плати, яка не була нарахована. Окрім того, [PERSON] перебуваючи на посаді директора та будучи зобов`язаним організовувати ведення обліку та подання звітності товариства, нехтував цими посадовими обов`язками, що як наслідок призвело до порушення його права на заробітну плату, тому така поведінка [PERSON] є недобросовісною. Подібний правовий висновок висловлено колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №545/3678/16-ц (провадження № 61-47св19). Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. За змістом положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановивши, що позивачем не надано доказів про нарахування йому заробітної плати на посаді директора, а також, не надано доказів на підтвердження обставин про виконання ним роботи на посаді директора, розміру заробітної плати за спірний період, унаслідок чого є не підтвердженим і розрахунок про стягнення заробітної плати, суд приходить до висновку про відмову у позові в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за недоведеністю. Враховуючи безпідставність позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати та стягнення моральної шкоди є безпідставними та задоволенню не підлягають. Питання щодо судових витрат суд вирішує за правилами статті ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed