Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

В грудні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-5) до відповідача Київського національного університету імені Тараса Шевченка, в якому просив суд: - визнати, що відомості в табелі виходу на роботу працівників ІМВ відповідача за січень-червень, серпень та жовтень 2014р. щодо позивача не відображають реально відпрацьований час. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1996р. він працював у відповідача на посаді техніка І категорії та на посаді чергового слюсаря 6 розрядку сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин відповідача. В 2014р. у позивача, як працівника був зміннний режим роботи на підприємстві (відповідача), а саме одна доба роботи, три доби відпочинку. Як стало відомо позивачу у серпні 2018р., відповідач, як роботодавець, не зазначив вірно відомості у табелях виходу на роботу у зазначений вище період часу, зменшивши робочий час, який був відпрацьований позивачем, у зв`язку з чим на думку позивача, мало місце порушення його трудових прав. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021р. відкрито провадження посправі а правилами спроеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17 вересня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 44-46), в якому відповідач проти позову заперечив, що позивачем порушені строки звернення до суду з вказаним позовом, оскільки про можливе порушення своїх прав позивач, як працівник міг дізнатись щомісяця отримуюви відомості про нараховану заробітну плату та відпрацьований робочий час, а також при звільненні з роботи, при цьому стороною відповідача ставляться під сумнів копіїї наданих позивачем табелів виходу на роботу, оскільки були знищені, що зафіксовано в акті № 4 від 23 грудня 2015р. Крім того, сторона відповідача звертала увагу суду, що правомірність обліку робочого часу позивача під час роботи на підприємстві, у зазачений вище період часу вже була предметом дослідження судом в межах здійснення цивільних справ за позвом позивача до відповідача, зокрема: №№ 761/898/20, 761/21969/20, 761/3493/20. 28 вересня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 54-56), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що у відзиві на позов, сторона відповідача ввела суд в оману щодо обставин отримання позивачем відомостей про фактично відпрацьований ним робочий час у січні - червні, серпні та жовтні 2014р. на підприємстві, при цьому в досудовому порядку позивач особисто звертався до відповідача про отримання зазачених відомостей, як і зверталась в інтерсах позивача профспілкова організація, проте відповідачем така інформація надана не була. Також позивач зазначав, що доводи сторони відповідача про начебто знищення табелів виходу на роботу в 2015р. є надуманими, оскільки по іншій справі в 2018р. представником роботодавця копії цих табелів надавалися, в якості письмових доказів по справі. 02 листопада 2021р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 89-92), в яких сторона відповідача проти позову заперечила, зазачивши, що подані стороною позивача, в якості письмових доказів розрахункові листи за 2014р. та довідки про доходи не є належними і допустими доказами на підтвердження обставин обліку робочого часу, який відпрацював позивач. Крім того, позивачем невірно трактується зміст листів відповідача та спотворюється відомості зазачені в них. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазчених у позові, просив суд позов задовольнити, та врахувати його доводи та заперечення наведені у відзиві на позов. Представник відповідача проти позову заперечила, з підтсав наведених у відзиві на позов, просила суд врахувати строки звернення до суду з вказаним позовом, оскільки вважає, що позивачем такий строк пропущений без поважної причини. Допитана в судовому засіданні, за заявою позивача, свідок [PERSON] , суду пояснила, що вона працює у відповдіачана посаді заступника директора з адміністративно - господарської роботи ІМВ Київського національного університету імені Тараса Шевченка, табелі обліку робочого часу позивача, як працівника відповідача за січень - червень, серпень та жовтень 2014р. вказані вірно години роботи позивача у зазачений період часу, при цьому свідок зазначила, що позивачем порушувавс графік роботи, оскільки позивач самостійно визначав союбі час на обідню перерву, який тривав 3-4 години на розсуд останнього. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідач, як роботодавець, не зазначив вірно відомості у табелях виходу на роботу позивача у період часу січень - червень, серпень та жовтень 2014р., зменшивши робочий час, який був відпрацьований позивачем, у зв`язку з чим на думку позивача, мало місце порушення його трудових прав. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог стороною позивача були надані письмові докази (фотокопії): табелів виходу на роботу працівників сантехслужби ІМВ у період часу січень - червень, серпень та жовтень 2014р., розрахунково-платіжна відомість працівника за серпень 2014р., річне навантаження чергових сантехнічного персоналу ІМВ на 2014р. лист з Головного управління Держпраці у Київській області від 15 березня 2018р. (перша сторінка), лист Державної аудиторської служби України від 08 серпня 2018р., лист відповідача від 06 липня 2017р. на ім`я ст. слідчого ВП № 4 Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 06 липня 2017р., лист Головного управління Держпраці у Київській області від 08 березня 2017р., розрахункові листи позивача, довідки про доходи, подання Первиннї профспілкової організації від 20 липня 2016р., графіки помісячної зміної роботи працівників сантехслужби ІМВ, відзив на позов по цивільній справі № 761/11345/18, виконавчий лист від 11 листопада 2020р. по цивільній справі № 761/3493/20 (а.с. 7-26, 57-74, 80-84). Відповідно до ч. 2-5 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Разом з тим, стороною позивача при поданні наведених вище копій письмових доказів не були дотримані положення ст. 95 ЦПК України. Крім того, предстанвик відповідача в судовому засіданні ставила під сумнів, подані стороною позивача письмові докази, наголошуючи, що оригінали табелів виходу на роботу працівників сантехслужби ІМВ у період часу січень - червень, серпень та жовтень 2014р., були знищені відповідачем, у встановленому законом порядку, задвого до звернення позивача до суду з вказаним позовом (а.с. 49, 50). Таким чином, суд вважає, що подані стороною позивача наведенні вище фотокопії доказів є неналежними і не можуть бути взятии судом до уваги. До того ж, в судовому засдіанні позивач не міг пояснити суду, яку кількість годи ним було фактично відпацьовано на підприємстві у період часу січень - червень, серпень та жовтень 2014р., враховуючи те, що сторона позивача вважає, що відомості у табелях виходу на роботу працівників сантехслужби ІМВ у період часу січень - червень, серпень та жовтень 2014р. є недостовірною. Оцінюючи належність, допустимість, достовірінсть кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзязок доказів у їх сукупності, суд приходить до всиновку, що заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задвооленні позову по суті заявлених позовних вимог, не дивлячись на положення ст. ст. 257, 267 ЦК України; ст. 233 КЗпП України, суд не вбачає правоих підстав для задоволення заяви сторонни позивача про застосування строків поовної давності, не дивлячись на те, що строки звернення позвича до суду з вказаними позовними вимогами були пропущені без поважної причини, а доводи сторонни позивача, що про порушене право він дізнався лише в серпні 2018р. не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed