Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

25 березня 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого посилається на те, що 04 липня 2012року між ним і [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000,00 грн., з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 26 лютого 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 12 214,83 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 604,53 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2 141,08 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 0,00 грн.; нарахованої пені за прострочене зобов`язання в розмірі 3 655,954 грн.; нарахованої пені за несвоєчасність сплату боргу на суму від 100,00 грн. в розмірі 755,42 грн., а також фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн. та штрафу процентної складової в розмірі 557,85 грн. Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 1921,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У відзиві відповідач [PERSON] посилався на необґрунтованість, безпідставність та недоведеність позовних вимог Банку, просив в позові відмовити з огляду на наступне. Він не заперечує того факту, що 04 липня 2012 року він звернувся до відділення Банку та підписав заяву-анкету від 04.07.2012 року про приєднання до Умов та Правил банківських послуг, після чого йому було видано кредитну картку зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 500,00 грн., яку він згодом погасив, внаслідок чого дана кредитна картка згодом була Банком заблокована. Відповідач вказує, що в серпні 2014 року ним було отримано нову кредитну картку зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 5 000,00 грн., проте під час її отримання ним не було підписано ані заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, ані сам кредитний договір. При цьому, з Умовами та Правилами надання банківських послуг [PERSON] працівники Банку не ознайомлювали. Посилався на те, що Анкета-заява не містить розміру кредиту, строку кредитування, процентної ставки по кредиту, а також відповідальності за прострочення кредиту, зокрема він не ознайомлювався та не підписував Умови, правила та Тарифи банківських послуг, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, у зв`язку з чим є всі підстави вважати, що при укладенні кредитного договору Банком не було додержано належної письмової форми. Зазначає, що починаючи з 2014 року по квітень 2018 року Банком з його заробітної картки, яку він також отримав в АТ КБ «ПриватБанк» незаконно списуються кошти на погашення кредиту, оскільки письмової та усної згоди ним на автоматичне списання таких коштів не надавалося. При цьому, починаючи з травня 2018 року від працівників Банку на його мобільний телефон почали надходити дзвінки та повідомлення про погашення заборгованості в значній сумі. Зауважив, що при зверненні до суду АТ КБ «ПриватБанк», окрім анкети-заяви від 04.07.2012 року, не надано жодного допустимого та належного доказу на підтвердження отримання ним кредитних коштів у розмір 5 000,00 грн. У відповіді на відзив представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» посилався на обставини, викладені в позові, вважає вимоги Банку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зокрема зазначив, що відповідач [PERSON] , підписуючи анкету-заяву від 04.07.2012 року ознайомився та був згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, які розташовані на сайті Банку та разом з заявою становлять Договір банківського обслуговування. Підписавши дану заяву, відповідачу [PERSON] було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , на який Банком встановлено кредитний ліміт в сумі 5 000,00 грн. Згідно виписки по картковому рахунку вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами, знімав кошти з банкомату, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів та частково сплачував заборгованість за кредитом. Щодо перевипуску картки, то п. 2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що у разі закінчення строку дії картки, Банком за заявою Позичальника видається нова картка з новим строк дії (перевипуск картки). Під час перевипуску картки новий кредитний договір не укладається, під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, то п. 2.1.1.2.3 Умов та Правил передбачено, що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. З приводу договірного списання коштів з інших рахунків на погашення кредиту, представник позивача посилався на постанову НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року, відповідно до п. 1.4 якої передбачено договірне списання Банком з рахунку Клієнта коштів без надання Клієнтом платіжного доручення, зокрема може здійснюватися Банком у порядку, передбаченому в договорі. 13 січня 2020 року відповідачем [PERSON] до суду подано зустрічний позов до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування моральної шкоди, в якому останній просив суд: визнати недійсним кредитний договір № б/н від 04 липня 2021 року; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь моральну шкоду в розмірі 84 000,00 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат. В обґрунтування зустрічних вимог [PERSON] посилався на те, що 04 липня 2012 року він звернувся до відділення Банку та підписав заяву-анкету від 04.07.2012 року про приєднання до Умов та Правил банківських послуг, після чого йому було видано кредитну картку зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 500,00 грн., яку він згодом погасив, внаслідок чого дана кредитна картка згодом була Банком заблокована. При цьому, жодного кредитного договору під час отримання даної кредитної картки між ним і АТ КБ «ПриватБанк» не укладалось. 21 серпня 2014 року [PERSON] було отримано нову кредитну картку зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 5 000,00 грн., проте під час її отримання ним не було підписано заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, що підтверджує відсутність факту укладення кредитного договору. При цьому, з Умовами та Правилами надання банківських послуг він також не ознайомлювався та не підписував, а тому вважає кредитний договір № б/н від 04 липня 2012 року нікчемним, у зв`язку з чим просить визнати його недійсним. В обґрунтування зустрічних вимог в частині відшкодування моральної шкоди зазначив, що через протиправні дії працівників АТ КБ «ПриватБанк», які регулярно телефонують йому, здійснюючи моральний тиск на нього та членів його сім`ї, в тому числі, вимагаючи кошти з його матері [PERSON] . Моральну шкоду [PERSON] оцінює в розмірі 84 000,00 грн., яка полягає в протиправних діях зі сторони працівників Банку, якіспричиняють йому моральні страждання, оскільки дзвінки подібного характеру йому надходять кожного дня по декілька разів на день. Дані дії працівників Банку завдають [PERSON] зокрема душевні страждання, яких він зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, членів його сім`ї та близьких родичів, що супроводжується безсонням, перебуванням в стресовому стані та постійними прийманням заспокійливих препаратів після кожного дзвінка працівників АТ КБ «ПриватБанк». Ухвалою суду від 14 січня 2020 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування моральної шкоди до спільного розгляду з первісним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 183/1864/19) і цивільну справу за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування моральної шкоди (справа № 183/183/20). Справі присвоєно єдиний унікальний номер № 183/1864/19. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого провадження. Відзив на зустрічну позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до суду не подавало. Ухвалою суду від 18 травня 2021 року підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених в позові та відповіді на відзив. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розгляду справу без його участі, позовні вимоги Банку не визнав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві, просив у позові АТ КБ «ПриватБанк» до нього відмовити, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 04 липня 2012 року [PERSON] підписав заяву № б/н на отримання кредитної карти. Проте, в заяві відсутні відомості про вид отриманої кредитної картки, зокрема відсутні відомості про встановлений розмір кредитного ліміту на картку, а також розмір базової процентної ставки по кредиту. Крім того, заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафу за порушення строків платежів. У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD», які відповідачем не підписані. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч. 1, 527 ч. 1, 530 ч. 1 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч. 1, 612 ч. 1 ЦК України). Звертаючись до суду з позовом, Банк посилався на те, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 26 лютого 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 12 214,83 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 604,53 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2 141,08 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 0,00 грн.; нарахованої пені за прострочене зобов`язання в розмірі 3 655,954 грн.; нарахованої пені за несвоєчасність сплату боргу на суму від 100,00 грн. в розмірі 755,42 грн., а також фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн. та штрафу процентної складової в розмірі 557,85 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком Банку. Вирішуючи питання по суті заявлених первісних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як встановлено вище, 04 липня 2012 року [PERSON] підписав заяву № б/н на отримання кредитної карти. Проте, в заяві відсутні відомості про вид отриманої кредитної картки, зокрема відсутні відомості про встановлений розмір кредитного ліміту на картку, а також розмір базової процентної ставки по кредиту. Крім того, заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафу за порушення строків платежів. На підтвердження своїх позовних вимог Банк надав суду в якості доказу розрахунки заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 липня 2012 року, проведені позивачем станом на 31 грудня 2015рокута станом на 26 лютого 2019 року. В той же час, суд звертає увагу, що згідно розрахунків,заборгованість за кредитом проведена за період, починаючи з 21 серпня 2014 року по 26 лютого 2019 року, не охоплюючи період з 04 липня 2012 року. Крім того, з до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідки про видані кредитні картки та їх перевипуск, а також виписки за договором вбачається, що 21 серпня 2014 року [PERSON] відкрито стартовий картковий рахунок № [NUMBER] (кредитна кратка), зі строком дії - до 04/18, яка 29 листопада 2017 року була перевипущена на картку № [NUMBER] , зі строком дії - до 07/20. При цьому, початковий кредитний ліміт в сумі 5 000,00 грн. Банком встановлений 21 серпня 2014 року на саме на старткартку № [NUMBER] , яка була перевипущена на картку № [NUMBER] . З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що кредитний ліміт Банком неодноразово то збільшувався, то зменшувався, а 26 липня 2018 року вже становив 0,00 грн. Зазначене повністю узгоджується з випискою по картковому рахунку відповідача [PERSON] та ніяким чином не відноситься до кредитного договору № б/н від 04 липня 2012 року. Встановлені судом обставини свідчать про те, що Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н. від 04 липня 2012 року, в той час як на підтвердження своїх позовних вимог посилається на докази, які підтверджують наявність заборгованості у відповідача [PERSON] за кредитним договором № б/н від 21 серпня 2014року. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 липня 2012 року, оскільки вони необґрунтовані та належними доказами не підтверджені. Розглядаючи зустрічний позов в частині визнання кредитного договору № б/н від 04 липня 2012 року недійсним, суд дійшов наступного. Як вже було встановлено, 04 липня 2012 року [PERSON] підписав заяву № б/н на отримання кредитної карти. Проте, в заяві відсутні відомості про вид отриманої кредитної картки, зокрема відсутні відомості про встановлений розмір кредитного ліміту на картку, а також розмір базової процентної ставки по кредиту. Крім того, заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафу за порушення строків платежів. У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD», які [PERSON] не підписані. У зустрічному позові [PERSON] посилався на те, що 04 липня 2012 року ним була підписана анкета-заява № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 500,00 грн., яка ним була погашена та з цих підстав Банком закрита. В подальшому, 21 серпня 2014 року у відділенні Банку [PERSON] отримав кредитну картку № [NUMBER] , зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 5 000,00 грн., не підписуючи кредитного договору, зокрема анкети-заяви на отримання кредитної картки, а також Умов та Правил надання банківських послуг, а тому не міг знати про умови кредитування, у зв`язку з чим вважає кредитний договір № б/н від 04 липня 2012 року нікчемним та таким, що підлягає визнанню судом недійсним. В той же час, суд звертає увагу, що будь-яких доказів на підтвердження факту закриття кредитної картки, виданої на ім`я [PERSON] на підставі підписаної ним анкети-заяви № б/н від 04.07.2012 року позивачем не надано. У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду у справі від 4 червня 2019 року № 916/3156/17, відступила від висновків у постановах Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року у справі №577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц та від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину та дійшла висновку, що коли недійсність правочину встановлена законом, то визнання його судом недійсним не вимагається. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У цій постанові вказано, що вимога про визнання нікчемного правочину недійсним є неправомірним (не передбаченим законом) та неефективним способом захисту. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Так, згідно з приписами ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме. 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним, якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені приписами ст. 216 ЦК України. Так, згідно з вимогами ч. п. ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Як зазначалося вище, приписами ч. 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, щоправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочин між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як встановлено вище,укладений договір між сторонами відповідає формі, передбаченій ст. 207,208,1047, ч. 1 ст. 1055 ЦК України, оскільки вчинений у письмовій формі шляхом підписання сторонами анкети-заяви № б/н від 04 липня 2012 року, а тому підстав для визнання оспорюваного кредитного договору з підстав його не підписання та укладення з порушенням встановленої законом письмової форми судом не вбачається. У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 викладена правова позиція, згідно якої за ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Укладений між сторонами договір відповідає дійсній волі позичальника [PERSON] , оскільки останнім була підписана анкета-заява № б/н. від 04 липня 2012 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, при цьому суд зауважує, що сам [PERSON] не заперечує факту підписання вказаної заяви на отримання кредитної картки зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 500,00 грн., яку він, з його слів, погасив, та яка у зв`язку з погашенням кредиту в подальшому Банком була закрита. В той же час, враховуючи, що судом у задоволенні первісних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором № б/н від 04 липня 2012 року було відмовлено з тих підстав, що Банк на підтвердження своїх позовних вимог посилався на докази, які підтверджують наявність заборгованості у відповідача [PERSON] за кредитним договором № б/н. від 21 серпня 2014 року, суд позбавлений можливості встановити, що під час підписання анкети-заяви № б/н. від 04.07.2012 року сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного договору та дійти висновку про його укладення в належній формі. Крім того, за відсутності належних та допустимих доказів, у суду відсутні підстави вважати, що отримана [PERSON] 04.07.2012 року старткартка (відомості про номер якої відсутні) була перевипущена саме 21.08.2014 року на картку № [NUMBER] , зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 5 000,00 грн. та стосується спірного кредитного договору № б/н від 04.07.2012 року, оскільки з довідки про отримані картки та довідки про зміну умов кредитування чітко вбачається, що [PERSON] отримав старткартку № 4149437847729058 саме 21 серпня 2014 року, яка 29 листопада 2017 року була перевипущена на картку № [NUMBER] , зі строком дії - до 07/20.Зазначене свідчить про те, що між сторонами, скоріш за все, було укладено два кредитні договори № б/н від 04.07.2012 року та від 21.08.2014 року, та відповідно підписано дві анкети-заяви. Однак, позивач [PERSON] наголошує на тому, що він 21 серпня 2014 року отримав у відділенні Банку кредитну картку № [NUMBER] , зі встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 5 000,00 грн., не підписуючи кредитного договору, зокрема анкети-заяви на її отримання, а також Умов та Правил надання банківських послуг. З огляду на такі твердження [PERSON] , суд може припустити, що останній все ж таки підписував заяву № б/н від 21.08.2014 року, однак цього не пам`ятає, або старткартка (номер якої в матеріалах справи відсутній), видана 04.07.2012 року та стосується оскаржуваного кредитного договору була перевипущена на іншу. В той же час, відносно другого випадку суд зауважує, що перевипуск кредитної картки за кредитним договором на іншу з недодержанням письмової форми (а саме, підписанням нової заяви), не свідчить про укладення іншого кредитного договору та не є підставою недійсності кредитного договору. Так, у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2019 року у справі № справа № 373/212/16-ц (провадження № 61-36435св18) ВСУ посилається на те, що суди, встановивши, що відповідач підписав анкету-заяву, отримував платіжні картки (персональний ідентифікаційний номер для авторизації), користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, зробили помилковий висновок про недійсність кредитного договору, посилаючись на приписи ст. 1055 ЦК України, оскільки при емісії вказаної картки не було дотримано письмової форми відповідного договору. Проте, Верховний Суд України не погодився з такими висновками суду першої та апеляційної інстанція та зазначив, що перевипуск платіжних карток у подальшому, в тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору, недодержання його письмової форми та не є підставою недійсності кредитного договору. Виходячи з правових позицій Верховного Суду України (постанови від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15) під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав для недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження порушення його права, не обґрунтовано в чому полягало порушення його прав, в той час як укладений між сторонами оскаржуваний кредитний договір відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, ч. 1 ст. 1055 ЦК України та волі позичальника, оскільки вчинений у письмовій формі шляхом підписання сторонами анкети-заяви № б/н від 04 липня 2012 року про приєднання [PERSON] до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, при цьому, останній не заперечує факту підписання вказаної заяви на отримання кредитної картки та користування кредитними коштами, а тому підстав для визнання оспорюваного кредитного договору з підстав його не підписання та укладення з порушенням встановленої законом письмової форми судом не вбачається. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору № б/н від 04 липня 2012 року. Щодо зустрічних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦПК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України). В п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як роз`яснено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно роз`яснень, наведених у п.9 постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Розмір моральної шкоди визначається виключно судом на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи. Так, позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилався на те, що через протиправні дії працівників АТ КБ «ПриватБанк», які регулярно телефонують йому, здійснюючи моральний тиск на нього та членів його сім`ї, в тому числі, вимагаючи кошти з його матері [PERSON] . Моральну шкоду [PERSON] оцінює в розмірі 84 000,00 грн., яка полягає в протиправних діях зі сторони працівників Банку, які спричиняють йому моральні страждання, оскільки дзвінки подібного характеру йому надходять кожного дня по декілька разів на день. Дані дії працівників Банку завдають [PERSON] зокрема душевні страждання, яких він зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, членів його сім`ї та близьких родичів, що супроводжується безсонням, перебуванням в стресовому стані та постійними прийманням заспокійливих препаратів після кожного дзвінка працівників АТ КБ «ПриватБанк». В той же час, суд зауважує, що [PERSON] на підтвердження своїх доводів будь-яких належних та допустимих доказів не надав, крім того, останній не заперечував того факту, що ним 04.07.2012 року та 21.08.2014 року були отримані кредитні картки, якими він користувався, при цьому кредитні договори не визнані недійсними в судовому порядку, в матеріалах справи відсутні відомості щодо протиправності дій та бездіяльності Банку, крім того, [PERSON] з заявою про вимагання та морального тиску на нього та членів його сім`ї до правоохоронних органів не звертався, при цьому суд звертає увагу, що нагадування та/або повідомлення кредитором позичальника про належне виконання останнім кредитних зобов`язань не суперечить вимогам закону, у зв`язку з чим, зустрічні вимоги в цій частини необґрунтовані, належними доказами не підтверджені, а тому не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи та досліджені судом докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних вимог в повному обсязі. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог. Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні первісних вимог, судові витрати в розмірі 1 921,00 грн. належить покласти на позивача за первісним позовом - АТ КБ «ПриватБанк», а у зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову, судові витрати в сумі 1 681,60 грн. належить покласти на позивача за зустрічним позовом - [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed