Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 18 березня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 10000 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Кредитний договір укладено шляхом підписання заяви б/н від 16 січня 2008 року, якою відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www/privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг. В порушення зобов`язань за договором, відповідач своєчасно не надавав грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, в зв`язку з чим виникла заборгованість. Загальний розмір заборгованості станом на 29 травня 2019 року становить 29505,44 грн., з яких 13078,60 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 5881,09 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7914,54 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 750,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1581,00 грн. - штраф (процентна складова). Штрафи нараховані відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг. 3 серпня 2020 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій він вказав, що станом на 16 липня 2020 року розмір заборгованості за кредитним договором б/н від 18 березня 2020 року становить 3536,16 грн., з яких 2436,07 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1050,09 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 50,00 грн. - заборгованість з пені. Суму заборгованості, що, з урахуванням відсотків і пені, склала 3536,16 грн. та судові витрати в розмірі 1921 грн. просив стягнути в судовому порядку. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно зі статтею 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з пунктом 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 30 січня 2020 року та 28 лютого 2020 року відповідачу направлено копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання. 26 лютого 2020 року та 20 березня 2020 року до суду повернуто конверти із вкладеннями. Згідно даних довідок ф.20, сформованих представником відділення АТ «Укрпошта», причинами повернення відправлень вказано інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення. 14 січня 2021 року відповідачу втретє направлено копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання. 12 серпня 2021 року до суду повернуто конверт із вкладеннями. Згідно даних довідок ф.20, сформованих представником відділення АТ «Укрпошта», причинами повернення відправлення є відсутність адресата за вказаною адресою. Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило. Відповідно до положень статті 274 ЦПК України, справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. За правилами статті 281 ЦПК України, яка регламентує порядок заочного розгляду справи, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Аргументи учасників справи Відповідач відзиву на позов не подав. Відповідно положень частини 2 статті 191 та частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи Судом встановлено такі фактичні обставини. 18 березня 2010 року відповідачем [PERSON] було підписано анкету-заяву про відкриття карткового рахункуАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 46). Для отримання платіжної картки відповідач заповнив заяву, в якій зазначив персональні дані, підтвердив факт ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг, підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днівпільгового періоду», отримав кредитну картку. За умовами анкети - заяви банк відкрив клієнту гривневий картковий рахунок та 22 березня 2010 року видав відновлювальну платіжну картку «Кредитка «Універсальна». Факт отримання картки підтверджується підписом відповідача в заяві - анкеті. Проте номер картки в заяві - анкеті не зазначено. 22 березня 2010 року відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням Кредитки «Універсальна», 55 пільгового періоду» (а.с.47). Відповідно до підписаних заяви та Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідач повинен вносити щомісячні платежі до 25 числа місяця, наступного за звітним, визначені базова процентна ставка в розмірі 2,5% в місяць, пеня за невчасне погашення заборгованості (базова процентна ставка за договором та 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць), комісія за окремі послуги та штрафи при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів. Таким чином, сторони передбачили умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, пені та штрафів в письмовому вигляді. За даними довідки без номеру та дати, наданої позивачем, [PERSON] , банком надавалися кредитні картки № [NUMBER] (дата відкриття 18 березня 2010 року, термін дії до 02/13), № [NUMBER] (дата відкриття 22 березня 2010 року, термін дії 01/14), № [NUMBER] (дата відкриття 22 вересня 2011 року, термін дії до 05/2015), № [NUMBER] (дата відкриття 29 грудня 2014 року, термін дії 12/18), № [NUMBER] (дата відкриття 30 травня 2015 року, термін дії 12/18). (а.с. 48). Позивачем надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на відповідача, відповідно до якої, за картковим рахунком № [NUMBER] 18 березня 2010 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 1000 гривень, розмір якого змінювався 07 липня 2010 року до 1500 грн., 25 січня 2011 року - до 1220 грн., з 17 березня 2011 року - до 1150,00 грн., з 24 жовтня 2011 року - до 820,00 грн., з 2 лютого 2013 року - 2000,00 грн., 26 травня 2017 року - 8000,00 грн., 2 вересня 2017 року - 10000 грн., 13 жовтня 2017 р. - 12000,00 грн., 4 вересня 2018 року - 00 грн. (а.с. 49). Відповідач користувався наданими банком коштами, знімав кредитні кошти та поповнював картковий рахунок, про що свідчить рух коштів. З виписки про рух коштів по карткових рахунках відповідача, наданої банком, вбачається, що станом на 28 лютого 2013 року (на момент закінчення строку дії отриманої відповідачем кредитної картки № [NUMBER] ) заборгованість за кредитом по вказаній картці становила 39, 98 грн. (графа «залишок після операції»). Вказана заборгованість складається з використаних відповідачем кредитних коштів, списаних банком відсотків за користування кредитним лімітом та прострочений кредит в межах дії кредитної картки, а також пені. 2 лютого 2013 року по вказаній картці було встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000 грн., який після цього не збільшувався. Розмір заборгованості за кредитом збільшувався за рахунок списання відсотків за користуванням кредитного ліміту зі збільшенням процентної ставки від 2,5 % до 3,6 %, списання нарахованої пені за прострочення кредиту на суму понад 100 гривень, списання пені за прострочку кредиту. З виписки про рух коштів за рахунком кредитної картки № [NUMBER] вбачається, що 1 липня 2019 року відповідач вніс на вказаний картковий рахунок в рахунок погашення заборгованості, що утворилася після 28 лютого 2013 року, 27917, 44 грн. Таким чином, станом на 22 травня 2020 року, розмір заборгованості відповідача перед банком згідно з випискою про рух коштів становить 3 536,16 грн. (а.с.137-146). Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі частини першої статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв'язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі). Умови договору про розмір кредиту, порядок його надання та погашення, розмір та порядок сплати процентів за його користування, а також умови сплати пені та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов?язання були викладені у підписаній відповідачем заяві анкеті та довідці «Про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які долучені до позовної заяви, містять підпис відповідача, який підтверджує факт ознайомлення з ними 22 березня 2010 року. Відповідач користувався наданими банком коштами, знімав кредитні кошти та поповнював картковий рахунок, про що свідчить рух коштів по картковому рахунку, згідно з наданою випискою банку. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами в письмовій формі погоджені розмір кредиту, порядок його надання та погашення, розмір та порядок сплати процентів за його користування, а також умови сплати пені та штрафних санкцій. Банк, пред'являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту в розмірі 2436 грн.07 коп., стягнути заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 1050,09 грн. та пеню в розмірі 50 грн. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вказаних вимог, суд виходить з наступного. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц. Як вбачається із виписки по картковому рахунку, після 28 лютого 2013 року розмір кредитного ліміту не збільшувався, кредитні кошти відповідачем не використовувалися. Відомості про фактичне отримання відповідачем картки з новим строком дії для розрахунків за договором кредитування, укладеного 18 березня 2010 року, в матеріалах справи відсутні. Довідка банку про отримання відповідачем інших карток не містить даних про те, за яким договором вони отримувалися, а випискою підтверджується відкриття рахунку в день укладення договору 18 березня 2010 року саме за карткою за № [NUMBER] по якій проводилися списання коштів до березня 2020 року. Суд приймає до уваги, що розмір заборгованості за кредитом збільшувався лише за рахунок нарахування відсотків за користуванням кредитного ліміту зі збільшенням процентної ставки від 2,5 % до 3,6 %, нарахування пені за прострочення кредиту на суму понад 100 гривень, нарахування пені за прострочення кредиту. Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 28 листопада 2018 року у справі № 713/1245/17, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитної карти від 22 березня 2010 року, наданої позивачем, сторони встановили термін щомісячного виконання зобов`язання до 25 числа місяця, наступного за звітним. Заява - анкета позичальника від 18 березня 2010 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту. Кредитний ліміт після цього не збільшувався, кредитні кошти відповідачем не використовувалися, а автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов`язання щодо повернення простроченого кредиту. Таким чином, строк кредитування сплив 28 лютого 2013 року, а тому нарахування банком процентів після вказаного строку є безпідставним. Такі проценти не можуть бути складовою частиною тіла кредиту. Тому суд приходить до висновку, що заборгованість, яка існувала на момент закінчення строку кредитування 28 лютого 2013 року у розмірі 39, 98 грн., а також яка утворилася після закінчення строку кредитування за рахунок нарахування відсотків та пені, була повністю погашена відповідачем за рахунок внесених ним 1 липня 2019 року коштів у розмірі 27 917, 44 грн., тому підстави для стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 2436, 07 грн., заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 1050,09 грн. та пені в розмірі 50 грн. відсутні. Висновки за результатами розгляду Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивачем не надано доказів існування невиконаних з боку відповідача зобов?язань за договором кредитування від 18 березня 2010 року, а обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, відсотків та пені, не підтверджені матеріалами справи, а тому позовні вимоги не є доведеними. Щодо розподілу судових витрат При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1921 гривня. Відповідно до правил частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вказаного правила, судовий збір, сплачений позивачем, поверненню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed