Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Лижником В.О. від 02 листопада 2009 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке їй належить, а саме, майна, яке зареєстроване за вказаною адресою. Зазначена постанова була виконана КП «БТІ» Слобожанської селищної ради. Зазначає, що при складанні постанови державний виконавець Лижник В.О. допустився помилки, оскільки [PERSON] дійсно була зареєстрована на 02 листопада 2009 року і по цей час за вказаною адресою, але фактично проживає в кв. [ADDRESS] ніколи не мала. Квартира [ADDRESS] належить їй, а також її дочці [PERSON] та сину [PERSON] . Наявність арешту була виявлена нею з довідки КП «БТІ» Слобожанської селищної ради №2176 від 06 вересня 2021 року. 06 жовтня 2021 року вона звернулась до Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою щодо зняття арешту із вказаної квартири, де 04 листопада 2021 року отримала письмову відповідь за №68191/Н, з якої вбачається, що згідно відомостей АСВП відсутні виконавчі провадження щодо [PERSON] , а виконавчі провадження 2009 року, які завершені та передані до архіву, знищені у зв`язку із завершенням трирічного терміну зберігання, тому відсутні правові підстави для зняття арешту та рекомендовано звернутись до суду. Враховуючи те, що [PERSON] не є власником зазначеної квартири, а арешт та заборона відчуження майна накладені постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Лижником В.О., що порушує її права як співвласника квартири, а тому вважає, що наявні підстави для зняття арешту з цього майна. На підставі викладеного просила зняти арешт і заборону відчуження майна з кв. [ADDRESS] , що належить їй та [PERSON] і [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, накладені постановою головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Лижником В.О. від 02 листопада 2009 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20 грудня 2021 року представником відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що перевіркою АСВП не знайдені виконавчі провадження щодо [PERSON] . Станом на теперішній час не перебуває на виконанні у Новокодацькому відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) судовий наказ №2н-2079 виданий 08 вересня 2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів у розмірі 8\~134,16 грн. Внесення виконавчих проваджень до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень в повному обсязі розпочато з 2011 року. Виконавчі провадження, які було завершеного по 2017 рік включно, а за постановами про накладення адміністративного стягнення по 2019 рік включно, були знищені на підставі п. 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби. Таким чином, можливі виконавчі провадження відносно боржника [PERSON] знищені. Вказує, що постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження не була внесена до реєстру, виконавчі провадження знищені, у зв`язку з чим у відповідача відсутні підстави для його зняття. Посилається на п. 2 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» де роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Отже, Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в даному випадку не може бути відповідачем, а мав би бути залученим у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Таким чином позивач невірно визначився з колом осіб учасників процесу, та позивачем не надано доказів, що її права були порушені саме відповідачем. Зазначає, що позивачем також був порушений строк, передбачений ст. 257 ЦК України, для подання позову. На підставі зазначеного просить суд виключити Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з числа відповідачів та залучити у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач до суду надала заяву про задоволення позову та зазначила, що не заперечує проти розгляду справи без її участі. Представник відповідача у своєму відзиві також заявив клопотання про розгляд справи без участі представника на підставі обґрунтувань викладених у відзиві на позовну заяву та наданих до справи матеріалів та доказів. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили та будь-яких клопотань про відкладення або розгляду справи без їх участі суду не надали. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 2000 року, виданого на підставі розпорядження Науково-виробничої дослідної агрофірми «Наукова» № 96 від 27 вересня 2000 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради та записаного в реєстрову книгу за № 558п-2243-256 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначені власниками квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10). Згідно до інформації, наданої Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради в листі №2176 від 06 вересня 2021 року було повідомлено, що згідно даних архіву КП «БТІ» станом на 31 грудня 2012 року архівна справа №17444 за адресою: [ADDRESS] , власниками на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 2000 року, виданого Агрофірмою «Наукова» є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також є примітка про наявність постанови про арешт майна боржника від 12 листопада 2009 року на [PERSON] (а.с. 20). Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , станом на 24 вересня 2021 року відсутні відомості щодо реєстрації права власності на вказане нерухоме майно або наявності заборон відчуження (а. с. 19). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до постанови головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Лижника В.О. від 02 листопада 2009 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження при виконанні судового наказу №2н-2079, виданого 08 вересня 2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» грошових коштів у сумі 8\~134,16 грн., було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , а саме, майно, яке зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON] , а саме, майно, яке зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). Згідно із довідкою №606 від 09 листопада 2021 року, виданою старостою Горківського старостинського округу Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Мельник Н.П., [PERSON] дійсно прописана та проживає за адресою: [ADDRESS] , і має склад сімї: донька - [PERSON] , онука [PERSON] , правнуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] (а. с. 22). Матеріалами справи також підтверджено, що Новокодацьким відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було надано відповідь №68191 від 04 листопада 2021 року, на заяву [PERSON] від 06 жовтня 2021 року про зняття арешту з майна заявника, відповідно до якої перевіркою АСВП встановлено, що у системі відсутні виконавчі провадження щодо [PERSON] , [INFO] . Виконавчі провадження 2009 року, які завершені та передані до архіву, були знищені у зв`язку із завершенням трирічного терміну зберігання та відсутні правові підстави для зняття арешту за таких обставин і було рекомендовано у відповідності до приписів ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» звернутись до суду (а. с. 18). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Законодавець у частині першій статті 16 ЦК України передбачив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою слід з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року у редакції, чинній на час накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на майно боржника; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року. Частиною 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна норма була передбачена і ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року. Таким чином, за змістом наведених положень ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, у редакції, чинній на час накладення арешту, та ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року і роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Частиною 1 статті 2, частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що у порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, а також інших правовідносин, з єдиним обмеженням, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Указані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Підставою обтяження майна позивача є зазначена постанова, винесена державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, а звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує її права, як власника. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивач стверджувала, що вона є співвласницею квартири за адресою: [ADDRESS] , а не [PERSON] , отже, вона повинна була пред`явити позов про визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомості та звільнення цього майна з-під арешту. Однак вимогу про визнання права власності на квартиру не було заявлено. Крім того, позивач пред`явила позовні вимоги до Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яке не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на майно. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, [PERSON] пред`явлено позов про зняття арешту і заборони відчуження майна до Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яке не є належним відповідачем у справі, а особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, до участі у справі як відповідача не зазначено. Клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідача позивачем у ході розгляду справи не заявлялось, крім того, представником відповідача у відзиві на позовну заяву зазначалось про звернення з позовом до неналежного відповідача, що також не було враховано позивачем. При цьому суд позбавлений права самостійно заміняти неналежного відповідача або залучати співвідповідача, оскільки така ініціатива повинна виходити від позивача, який повинен подати відповідне клопотання. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Вказані правові висновки кореспондуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Аналіз фактичних обставин справи, норм законодавства, якими врегульовані вказані правовідносини та судової практики дають підстави для висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed