Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником зазначеної нерухомості, крім неї, в даній квартирі зареєстрована відповідачка, яка, як відомо зі слів попереднього власника квартири не проживає у вказаній квартирі багато років. Вказує, що відповідачка понад один рік у вказаній квартирі не проживає. В подальшому, представник позивача доповнив позов і зазначив, що право відповідачки на користування чужим майном (квартирою позивача) припинилося з 16.11.2020 р. із набуттям позивачем права власності на квартиру. Також зазначив, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності втрачається право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином така обставина перешкоджає позивачу у праві вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном, а тому звертається до суду із даним позовом. \~ \~ \~ \~Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивачки. Позов просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила, про час, дату, місце судового розгляду повідомлялася належним чином згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наявними в матеріалах справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та прийшов до наступних висновків. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи встановлено, що згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.11.2020 року квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] /а.с. 4/. \~ \~ \~ \~Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2020 року [PERSON] , [INFO] придбала у [PERSON] , [INFO] квартиру [ADDRESS] /а.с. 5/. Відповідно до п. 9 даного Договору продавець підтверджує, що у відчужуваній квартирі треті особи не зареєстровані та не проживають, зобов`язується звільнити квартиру та передати покупцю в належному стані /а. с. 5/. Згідно відповіді на запит від 16.02.2021 щодо осіб зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , Залізнична районна адміністрація повідомляє, що станом на 16.02.2021 року за вказаною адресою з 10 лютого 1995 року зареєстрована 1 особа [PERSON] , [INFO] /а.с. 6/ Відповідно до ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.\~405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини\~і основоположних\~свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від\~17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР\~«Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року Першого\~протоколу та\~протоколів №\~2,\~№ 4,№\~7\~та №\~11\~до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.82\~ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Суд вважає, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 77-81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він покликається як на підставу своїх вимог, зокрема, показів свідків, відповідних Актів, які б підтверджували факт непроживання особи понад рік за даною адресою. Також не надано жодних доказів, які б підтверджували факт того, що відповідачка була членом сім`ї попереднього власника квартири, оскільки саме на таку обставину покликається позивач як на підставу втрати права користування житлом віповідачем у зв`язку із припиненням права власності особи. При цьому суд бере до уваги і ту обставину, що продавець, укладаючи договір купівлі продажу з позивачем, у п. 9 даного Договору підтвердив, що у відчужуваній квартирі треті особи не зареєстровані та не проживають. Згідно позиції, викладеної у Постанові ВСУ від 22.07.2022 року № 279/3572/18 сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому відмовлено в задоволенні позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed