Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

21.03.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Фастівської міської ради Київської області про визнання права власності на самочинне будівництво, посилаючись на те, що йому належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Також він є власником земельної ділянки площею 0,0765 на якій розташований будинок. Даний будинок ним було реконструйовано господарським способом, зокрема у 2012 році збудовано мансарду житлову, загальною площею 45,2 кв.м. та гараж розміром 40,0 кв.м. З метою реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо самочинно збудованого об`єкта він звернувся до відділу ДАБК ВК Фастівської міської ради, де йому було рекомендовано звернутися до суду. 07.02.2022 року подав до відділу ДАБК ВК Фастівської міської ради декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, однак декларацію повернуто на доопрацювання. У зв`язку з неможливістю ввести в експлуатацію після реконструкції вказаний житловий будинок та гараж, та відповідно неможливістю оформити право власності на перебудоване майно, вимушений звернутися до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.04.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 20.04.2022 року, через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що дійсно 03.02.2022 року до відділу ДАБК ВК Фастівської міської ради надійшла заява [PERSON] про прийняття в експлуатацію об`єкта та декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме « [INFO] », за адресою: [ADDRESS] . Під час перевірки даної декларації, відділом було встановлено, що документ, який посвідчує право власності (користування) земельною ділянкою, (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2016 року) суперечить п. 1 розділу І «Загальні положення» Порядку, відповідно до якого, приймаються в експлуатацію об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, а саме індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будівель і споруд, загальною площею до 300 квадратних метрів, збудованих у період з 05.08.1992 року по 09.04.2015 року. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача просив постановити рішення відповідно до закону. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що на підставі договору дарування посвідченого 01.04.1992 рок, [PERSON] в.о. державного нотаріуса Фастівської міської державної нотаріальної контори Зенюков Петро Анатолійович отримав у дар 2/5 частини жилого будинку в [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 10.03.2007 року, [PERSON] , державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори, [PERSON] набув у власність 3/5 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2016 року № 74139848, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0765 га, кадастровий номер 3211200000:04:001:0343, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі. Частина 2 цієї норми передбачає особливості набуття права власності на новостворене нерухоме майно. Виняток з загального правила набуття права власності на новостворене майно особою, яка його створила, передбачений, зокрема ч. 2 ст. 376 ЦК України. Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року. Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) при вирішенні позову про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцию, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. У п.п. 9, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі Постанова) роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно з пунктом 12 вказаної Постанови у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність (абзац 3 п. 22 Постанови) Відповідно до п. 14 Постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Отже, аналізуючи норми чинного законодавства щодо самочинного будівництва вбачається, що для звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Наведений висновок узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі\~№ 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 червня 2018 року у справі\~№ 640/13030/16-ц\~(провадження № 61-1073св17), від 18 лютого 2019 року у справі\~№ 308/5988/17\~(провадження № 61-39346св18), від 18 квітня 2019 року у справі\~№ 306/2140/17. При розгляді справи встановлено, що 07.02.2022 року, [PERSON] подав до Відділу ДАБК ВК Фастівської міської ради, декларацію № КС 161220203424 про готовність об`єкта до експлуатації «Мансарда житлова «над А», гараж «Г», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, декларацію повернуто на доопрацювання, з тих підстав, що документ, який посвідчує право власності (користування) земельною ділянкою, (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2016 року) суперечить п. 1 розділу І «Загальні положення» Порядку, відповідно до якого, приймаються в експлуатацію об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, а саме індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будівель і споруд, загальною площею до 300 квадратних метрів, збудованих у період з 05.08.1992 року по 09.04.2015 року. З письмових матеріалів справи наданих до суду вбачається, що позивачу було повернуто декларацію № КС 161220203424 про готовність об`єкта до експлуатації на доопрацювання. Таким чином, компетентним державним органом не прийнято рішення по суті, що дає підстави вважати про передчасність звернення позивачем до суду з даним позовом. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Куруючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,141,265,268 ЦПК України, на підставі 15,16, 328,331,375,376 ЦК України, суд

Outcome: dismissed