Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Представник позивача 27.07.2020 року звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що ТОВ «ФК «Локо» з 12.11.2018 року є власником квартири [ADDRESS] , проте станом на день звернення до суду з даним позовом в спірній квартирі зареєстрована та користується відповідачка [PERSON] , чим заважає позивачу вільно користуватися належною йому на праві власності квартирою, оскільки відповідачка в добровільному порядку виселитись бажає, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом та просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зобов`язати відповідача 2 виконавчий комітет Української міської ради Київської області зняти з реєстрації місця проживання відповідачку [PERSON] у зв`зяку з втратою право користування житлом. Також просить стягнути з відповідачки [PERSON] понесені судові втирати. 29.06.2021 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 03.11.2021 року винесено ухвалу про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Обухівського районного суду Київської області по справі № 372/3354/20 (провадження № 2-1845/20) за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Локо», державного реєстратора Комунального підприємства «Путрівське» Сипчу Крістіни Миколаївни про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності. 16.11.2021 року винесено ухвалу про поновлення провадження у справі. 11.01.2022 винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Представник позивачка в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила. Представник відповідачки [PERSON] подав до суду відзив на позов в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав його недоведеності та не вірно обраного позивачем способу захисту свого порушеного права. Також у разі відсутності в судовому засіданні відповідачки та представника відповідачки просив проводити розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача виконавчого комітету Української міської ради Обухівського районного суду Київської області в судове засідання не з`явився про причини неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не повідомив. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Представник відповідачка виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи у відсутність представника відповідача, представник позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 223,\~280 ЦПК України\~вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.06.2008 року між [PERSON] та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» укладено Кредитний договір №0019/08/00-CLNv, за умовами якого банк відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 40000 дол. США на строк по 11.06.2018 року. 12.06.2008 року між АКБ «Форум», [PERSON] та [PERSON] укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 4844, в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором. За умовами п. 1.2. договору іпотеки, Банку в іпотеку було передано нерухоме майно квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51 кв.м. 25.09.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачці [PERSON] стало відомо, про те, що право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за ТОВ «ФК «Локо» на підставі Договору іпотеки № 4844 від 12.06.2008 року, запис про право власності № 228917224 від 12.11.2018 року внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.11.2018 року за індексним номером 44044509 державним реєстратором Комунального підприємства «ПУТРІВСЬКЕ» Сипчу Крістіною Миколаївною. Відповідачка [PERSON] вважаючи незаконним факт набуття права власності ТОВ «ФК «Локо» на спірне майно та вважаючи незаконним факт здійснення процедури позасудового звернення на предмет іпотеки порядку вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернулась до Обухівського районного суду Київської області з позовом про захист права власності. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує неотримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» із зазначенням ринкової вартості майна, відсутність в матеріалах реєстраційної справи звіту про ринкову вартість нерухомого майна станом на дату проведення реєстраційних дій, відсутність в матеріалах реєстраційної справи розрахунку заборгованості за основним зобов`язанням, відсутність в матеріалах реєстраційної справи доказів порушення зобов`язання, відсутність повідомлення іпотекодавця про зміну іпотекодержателя за договором іпотеки, розповсюдження на предмет іпотеки Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»», відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя тощо). У відповідності до вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, Закон дозволяє Кредитору звертатись до іпотекодавця з вимогою про виселення як в судовому, так і в позасудовому порядку виключно після проведення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, в даному конкретному випадку факт позасудового звернення стягнення ТОВ «ФК «ЛОКО» на іпотечне майно в порядку вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» оскаржується Іпотекодавцем в судовому порядку. Щодо ненадання іншого житла та порушення судом вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», а також ст. 109 ЖК Української РСР. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом порядку. Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Аналіз перелічених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду. Так, у відповідності до умов п.1.2 Договору іпотеки квартира належить іпотекодавцям на підставі договору міни, посвідченого Антоненко О.В. державним нотаріусом Українською державною нотаріальною конторою за р. 1с-755 від 02.12.2020 року, та зареєстрованому в Обухівському бюро технічної інвентаризації за № 15726334. З вказаних положень Договору іпотеки вбачається, що іпотечне майно було набуто іпотекодавцями у власність за власні кошти. Таким чином, з огляду на те, що у даній справі, квартиру, що була предметом договору іпотеки, придбано Іпотекодавцем не за рахунок отриманого кредиту, в даному випадку відсутні підстави для виселення Іпотекодавця та членів його родини із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, без надання йому іншого постійного жилого приміщення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40\~Закону №\~898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109\~ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Аналогічна позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 303/1590/15-ц, в якій Суд зробив наступний висновок: «під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39\~Закону України\~«Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так й статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень частини другої статті 109\~ЖК Української\~РСР постійне житло має бути визначено в рішенні суду». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 754/13376/15-ц, в якій Суд зробив наступний висновок: «В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40\~Закону «Про\~іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109\~ЖК Української\~РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40\~Закону «Про\~іпотеку» , так і норма статті 109 ЖК УРСР. Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог щодо виселення [PERSON] , апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що спірна квартира фактично придбавалась відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] не за рахунок позичених (кредитних) коштів, а частково за власні кошти, які були передані продавцеві під час укладення попереднього договору в сумі 531 002,50 грн., що еквівалентно за курсом Національного банку України на час укладення договору 66 500,00 доларів США, в той час як вартість спірної квартири попереднім договором була обумовлена сторонами в розмірі 643 790,63 грн., що еквівалентно за курсом Національного банку України 80 625,00 доларів США. Відповідно до умов договору купівлі-продажу вартість спірної квартири була збільшена і правочин вчинений за 732 054,50 грн., що еквівалентно за курсом Національного банку України 90 500,00 доларів США. В подальшому відповідачем за зустрічним позовом було сплачено на виконання умов договору позики 90 179,00 грн. Тобто відповідачем за зустрічним позовом фактично було сплачено позивачеві за зустрічним договором майже 85% вартості спірної квартири. Отже висновок апеляційного суду про те, що спірну квартиру було придбано виключно за позичені відповідачем за зустрічним позовом у [PERSON] грошові кошти є помилковим. Таким чином, з урахуванням положень статті 40\~Закону «Про\~іпотеку» та статті 109\~ЖК Української\~РСР відповідач за зустрічним позовом не підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення». Щодо недотримання процедури виселення, встановленої Законом України «Про іпотеку» та ЖК Української РСР. Так, зі змісту ч. 3\~ст. 109 ЖК Української РСР\~та\~ст. 40 Закону "Про іпотеку"\~випливає, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як роз`яснено у п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5\~від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Проте, матеріали справи не містять жодного доказу тієї обставини, що Відповідачем отримувалась вимога про виселення під розпис (зворотне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з підписом кожної з осіб, яких Позивач просить Суд виселити з іпотечної квартири, розписка Відповідачів про ознайомлення з вимогою Позивача про виселення). Відповідачем взагалі не було отримано від позивача жодних вимог про виселення з іпотечної квартири. При цьому, у відповідності до пункту 108 Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку від 5 березня 2009 року факт отримання поштової кореспонденції може бути підтверджений лише власним підписом особи адресата. Відповідно до п. 3 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок "M"), що приймається для\~\~пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з п. 114 Правил надання послуг поштового зв`язку адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових\~\~переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а у разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу. Виходячи з вищезазначеного, особа вважається належним чином повідомленою про намір кредитора виселити останнього з житлового приміщення лише в тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такої особи листа з вимогою про виселення, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо отримання Відповідачем будь-яких вимог про виселення в порядку вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР. Вказані обставини також є підставою для відмови в задоволенні позову позивача. Також, як вбачається з прохальної частини позовної заяви позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Проте, в даному випадку правовідносини сторін регулюються не лише положеннями ЦК країни, а і положеннями Закону України «Про іпотеку». При цьому, Закон України «Про іпотеку» в даному випадку є спеціальним законом, який застосовується до правовідносин між сторонами. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. В постанові Верховного Суду від 19.06.2020 року по справі № 332/2922/19 зазначено наступне: «В разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР». Таким чином, під час звернення до суду з даним позовом позивачем обрано належний спосіб захисту, оскільки саме Закон України «Про іпотеку» в даному випадку є спеціальним для застосування до правовідносин між сторонами. Таким чином, вказані вище обставини є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.07.2021 року позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЛОКО», Державного реєстратора Комунального підприємства «ПУТРІВСЬКЕ» Сипчу Крістіни Миколаївни, про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності - задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «ПУТРІВСЬКЕ» Сипчу Крістіни Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.11.2018 року, індексний номер 44044509, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЛОКО». В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Суд вважає необґрунтованими посилання позову на норми права певні статті ЖК України, оскільки вони не є застосовними у спірних правовідносинах з огляду на те, що спірне житлове приміщення було придбано позивачкою [PERSON] не за рахунок отриманого кредиту, та в даному випадку відсутні підстави для виселення Іпотекодавця та членів його родини із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, без надання йому іншого постійного жилого приміщення, а спірне майно є власністю відповідачки. [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,\~ поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим\~ Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що під час судового розгляду не було доведено наявність підстав для визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачки дізнавшись про порушення права власності звернулася до суду з позовом про захист права власності, який було задоволено частково рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.07.2021 року у цивільній справі № 372/3354/20 визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «ПУТРІВСЬКЕ» Сипчу Крістіни Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.11.2018 року, індексний номер 44044509, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЛОКО». Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду факт порушення прав власника недоведений належними і допустимими доказами, позивач всупереч вимогам ст.ст. 12, 13,\~ 81 ЦПК України не довів правомірності своїх вимог. Розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами. За таких обставин, суд вважає позов необґрунтованим, тому в його задоволенні слід відмовити повністю. Слід роз`яснити, що заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом Київської області у випадку подання відповідачем відповідної письмової заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Outcome: dismissed