Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дітей. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, 19 березня 2011 року [PERSON] з [PERSON] , зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 197. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 30 червня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На сьогодні вихованням дітей Позивачкою займається самостійно. [PERSON] відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, постійно цікавиться життям дітей, самостійно піклується про їх фізичний і духовний розвиток, про їх стан здоров`я, про навчання та розвиток. Діти постійно проживають з Позивачкою. Вона забезпечує дітей всім необхідним для їх гармонійного розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі самостійно. Відповідач зовсім не бере участі у забезпечені дітей матеріально. На сьогодні виникла необхідність в оплаті додаткових витрат на дитину, а саме [PERSON] потребує лікування прикусу. Відповідно до плану лікування від 11.12.2020 року [PERSON] потребує первинного обстеження, лікування карієсу, СЗО, лікування верхньої та нижньої щелепи (в тому числі планові відвідування, зняття брекетов та ретенція результатів). Відповідно до плану лікування від 11.12.2020 року дане лікування коштуватиме 55 875,00 грн. Станом на 11.12.2020 рік Позивачкою було сплачено, а клінікою були надані послуги на суму 15 415,00 грн. З 17 жовтня 2020 року та по день подання позову діти разом із матір`ю тимчасово проживають в країні [ADDRESS] . Проживання в Туреччині обґрунтоване тим, що під час зимового періоду [PERSON] має сильні алергічні захворювання, у разі необхідності докази будуть надані у судовому засіданні. Тому, 12 лютого 2021 року було сплачено 1000 турецьких лір (станом на 24 лютого 2021 року курс турецької ліри становить 1=3,95549 грн.), тобто на день оплати Позивачкою було сплачено 3 955,49 грн. Таким чином,\~позивача що\~доцільно просити\~суд стягнути\~з Відповідача\~50%\~від необхідної\~суми на\~лікування дитини\~ [PERSON] ,\~а саме\~27\~937,50грн. Зважаючи на те, що загальна сума додаткових витрат на дитину склала 55 875,00 грн., відповідно до принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини позивач просила суд стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , Паспорт громадянина України: серія та номер: [NUMBER] виданий Печорським РУ ГУ МВС України в м. Києві) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ; [ADDRESS] , Паспорт серії [NUMBER] виданий Києво-Святошинським РВ УДМС України в Київській області 19 листопада 2016 року) додаткові витрати на лікування дитини [PERSON] , [INFO] у сумі 27 937,50 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 12 500 грн. 01 грудня 2021 року Відповідач надіслав відзив на позовну заяву в якій показує що позивач водить суд в оману, дані твердження позові заяві і безпідставними, неправдивими та повністю суперечить фактичним обставинам справи. 22 червня 2022 року у судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача до суду направив заяву про слухання справи у його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. 22 червня 2022 року Відповідач та його представник у судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судові засідання суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. \~За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 19 березня 2011 року [PERSON] з [PERSON] , зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 197. Дане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19 березня 2011 року. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] від 16 липня 2011 року, копія додається та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] від 07 серпня 2013 року, копія додається. 30 червня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано відповідно до рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 березня 2011 року у справі № 753/6420/20 (провадження № 2/753/5491/20) про розірвання шлюбу. На сьогодні вихованням дітей Позивачкою займається самостійно. Діти постійно проживають з Позивачкою. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч. ч. 1-3 ст.\~181\~СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями ст. ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199\~СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (ст. ст. 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (ст. 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (ст. 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (ст. 198 СК України). СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ст. 141 СК України). Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Відповідно до ч. 1 ст.\~185\~СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). При цьому такі кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналіз норми ч. 1 ст.\~185\~СК України вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Приблизний перелік особливих обставин міститься в ч. 1 ст. 185 СК України. Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на якусь хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила такий позов (постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №501/5060/15-ц, від 14 січня 2019 року у справі №751/4312/16-ц). Щодо стягнення додаткових витрат на лікування [PERSON] , суд зазначає наступне: На сьогодні виникла необхідність в оплаті додаткових витрат на дитину, а саме [PERSON] потребує лікування прикусу. Між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ХЕППІДЕНТ» було укладено Договір про надання платних медичних послуг, що підтверджується Договором про надання платних медичних послуг №20200905 від 05.09.2020 року. Відповідно до Додатку 1 до Договору про надання платних медичних послуг від 05 вересня 2020 року, плану лікування від 11.12.2020 року [PERSON] потребує первинного обстеження, лікування карієсу, СЗО, лікування верхньої та нижньої щелепи (в тому числі планові відвідування, зняття брекетов та ретенція результатів). Відповідно до плану лікування від 11.12.2020 року дане лікування коштуватиме 55 875,00 грн. Станом на 11.12.2020 рік Позивачкою було сплачено, а клінікою були надані послуги на суму 15 415,00 грн., дане підтверджується актом виконаних робіт № 25009 від 11.12.2020 року, квитанціями № 0300249425701013 від 05 вересня 2020 року, № 0460253419400654 від 09 вересня 2020 року, № 0460261412911752 від 17 вересня 2020 року, № 0460267403719626 від 23 вересня 2020 року. Указані витрати зумовлені особливими обставинами, а тому їх слід віднести до додаткових витрат. Щодо заперечень Відповідача на позовну заяву та надання до суду довідок про перерахування коштів на банківську карту в період з 16.03.2021 року до 19.11.2021року. Вище зазначенні докази Відповідача суд оцінює критично, так як неможливо встановити призначення платежів та отримувача коштів. В довідках перерахування коштів на банківську карту відбувався в період з 16.03.2021 року до 19.11.2021 року, в деяких квитанціях зазначено призначення платежу: за навчання [PERSON] та [PERSON] . Позивач, в свою чергу, просить стягнути витрати на лікування [PERSON] за Договором про надання платних медичних послуг №20200905 від 05.09.2020 року. За ч. 2 ст.\~185\~СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Зважаючи на суму додаткових витрат на лікування [PERSON] , суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частину понесених нею додаткових витрат на дітей - 55 875,00 грн. (55 875, 00 грн. / 2 = 27 937,50 грн.). Щодо стягнення коштів на правничу допомогу, суд зазначає наступне: В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від між Позивачем та Адвокатським об`єднанням № 202-ЖВ-АО від 13 квітня 2020 року. На виконання умов договору про надання правової допомоги, між Позивачем та Адвокатським об`єднанням № 202-ЖВ-АО від 13 квітня 2020 року було підписано заявку № 3-ЖВ від 21.01.2021 року (копія додається), предметом якої є аналіз документів, визначення правової позиції, підготовка позовної заяви про оплату додаткових витрат на дитину. Щодо оплати вартості послуг спеціалістів Адвокатського об`єднання, Позивач та Адвокатське об`єднання погодили у пункті 2.1 заявки погодили, що Вартість надання послуг згідно цієї заявки буде обраховуватися згідно тарифів погодинної оплати відповідно до Додатку № 2 Договору про надання правничої допомоги № 202-ЖВ-АО від 13 квітня 2020 року. Позивачем надано детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) Адвокатським об`єднанням протягом 21 січня 2021 року-01 березня 2021 року: ознайомлення з наявними матеріалами та документами щодо лікування дитини (договором про надання платних медичних послуг, планом лікування, актом виконаних робіт); аналіз додаткових матеріалів та документів наданих клієнтом щодо оплати медичних послуг відповідно до договору; правовий аналіз можливості подання позову про оплату додаткових витрат на дитину та визначення їх можливої суми; написання (підготовка) позовної заяви про оплату додаткових витрат на дитину і погодження її з клієнтом; формування матеріалів (додатків) позовної заяви та їх подання до Києво- Святошинського районного суду Київської області. В цілому було витрачено 5 годин (300 хвилин) та складено акт № 3-ЖВ приймання юридичних послуг від 01 березня 2021 року. Станом на момент подання позовної заяви, правова допомога була надана Адвокатським об`єднанням в повному обсязі й прийнята Позивачем, що підтверджується актом № 3-ЖВ від 01 березня 2021 року. Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Відповідно до акту про прийняття-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №3-ЖВ від 01 березня 2021 року, вартість наданих послуг становить 12 500, 00 грн. Окремо звертається увага, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59\~Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. У справі №\~755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Як свідчить практика, зокрема справа № 910/20852/20, Верховний Суд при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що сторона відповідача зверталась до суду з клопотанням про зменшення розміру судових витрат на правову допомогу, а тому, суд приходить до висновку про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та виконані роботи, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. 00 коп.

Outcome: partial