Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

09.12.2021 року представник позивача адвокат Вдовиченко В.О. звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати за [PERSON] , право на земельну частку (пай) у розмірі земельної частки (паю) 1,81 в умовних кадастрових гектарах за рахунок земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна, розташованої на території (в адмінмежах) смт Катеринопіль Звенигородського району Черкаської області виділивши [PERSON] з земель запасу (резерву), що перебувають у комунальній власності Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області. Представник позивача, обґрунтовуючи позов, посилається на те, що з листопада 1993 року по червень 1996 року та з липня 1997 року по лютий 2000 року [PERSON] був членом КСП ім. Леніна смт Катеринопіль. Відповідно до рішення Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області за № 5-69 від 26.09.1995 року КСГП ім. Леніна виданий державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР 8-19, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 12. У доповненні до додатку № 1 державного акта серіїї ЧР № 8-19 (список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна) позивача було віднесено до осіб, які вибули до моменту паювання (№ 511 списку). Середній розмір земельної частки (паю) по КСП ім. Леніна смт Катеринопіль згідно сертифіката становить 1,81 умовних кадастрових гектарів. Також вказує, що позивач був членом КСП до, під час і після розпаювання і відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про невідкладні заходи щодо розпаювання земель, переданих у колективну власність» мав право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель колективної власності вказаного КСП. Той факт, що [PERSON] працював у КСП ім. Леніна смт Катеринопіль, підтверджується архівною довідкою № 212/10, архівною довідкою № 1737/02-48 (яка містить інформацію про вироблені трудодні), Записом у трудовій книжці. Крім того, права позивача як члена КСП ніколи не оспорювалися, зокрема [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЧЕ-VIII № 126799 від 02.04.2002 року. У зв`язку з тим, що [PERSON] помилково (безпідставно) було виключено зі списку-членів КСГП ім. Леніна Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області, він змушений звертатися до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) в КСГП ім. Леніна. Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 09.12.2021 року провадження по зазначеній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. 24.01.2022 року від відповідача Катеринопільської селищної ради Черкаської області до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач не погоджується із позовними вимогами на підставі того, що позивачем не надано доказів звернення до компетентних органів щодо визнання права на земельну частку (пай) та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача адвокат Вдовиченко В.О. 04.02.2022 року подала до суду відповідь на відзив, в якому просила суд врахувати те, що відповідно до встановлених обставин справи та вимог закону позивач набув право на земельну частку (пай) з дня видачі сільськогосподарському підприємству державного акта на землю, в додатку до якого він значиться під № 511. З цього часу вказане право позивача не оспорювалось та припинено не було. Пояснила, що строк на реалізацію свого права на земельну частку (пай) законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Позов просить задовольнити. Пояснень третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ 2 Управління у Звенигородському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, щодо позову або відзиву на позовну заяву суду не надала. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положень ч. ст. ЦПК України судом забезпечено реалізацію права представника відповідача на надання пояснень у справі. Так, представник відповідача головний спеціаліст з юридичних питань відділу земельних відносин, аграрних питань та екології Катеринопільської селищної ради Суська Л.М. в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, просила в позові відмовити застосувавши строк позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України). Судом встановлено, що згідно копії листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Управління у Звенигородському районі Відділ 2 № 29-23-0.270-390/337-21 від 11.10.2021р, 26.09.1995 року КСГП ім. Леніна Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області отримало Державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР 8-19, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 12. Згідно доповнення до додатку № 1 державного акта серія ЧР 8-19 (список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна) особи, які вибули до моменту паювання під № 511 [PERSON] .. Середній розмір земельної ділянки частка (пай) по КСП ім. Леніна смт Катеринопіль площею 1,46 га. Згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) по КСП ім. Леніна смт Катеринопіль розмір земельної частки (пай) становить 1,81 в умовних кадастрових гектарах. Із копії державного акта на право колективної власності на землю серія ЧР 8-19 від 26.09.1995 року виданого Катеринопільською районною Радою народних депутатів Катеринопільського району Черкаської області вбачається, що КСГП ім. Леніна Катеринопільської селищної Ради народних депутатів видано державний акт на право колективної власності на землю, яким власнику землі передається у колективну власність 1089,6 гектарів землі в межах згідно з планом. Землю передано у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Катеринопільської районної Ради народних депутатів від 26.09.1995 року за № 5-69. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю № 12. За № 511 [PERSON] включений до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю, а відповідно доповнення до додатку № 1 серед списку осіб, які вибули до моменту паювання, під № 511 значиться [PERSON] .. У архівній довідці Катеринопільської селищної ради від 08.11.2021 року № 1737/02-48 зазначено, що [PERSON] перебував членом КСП ім. Леніна. Датою вступу в КСП ім. Леніна є листопад 1993 року і по наявних документах працював у КСП ім. Леніна з листопада 1993 року по червень 1996 року та з липня 1997 року по лютий 2000 року, а також зазначено відомості про кількість вироблених ним трудоднів (людиноднів) трудову участь в колгоспному виробництві. Крім того, 09.09.2021 року [PERSON] Архівним відділом Катеринопільського сектору Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області видано архівну довідку за № 212/10, відповідно до якої в протоколі від 08.02.1994 року № 1 зборів уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна смт Катеринопіль вирішено прийняти в члени підприємства згідно поданих заяв [PERSON] . Згідно фотокопії трудової книжки [PERSON] , він був прийнятий у члени КСП ім. Леніна та перебував у трудових відносинах з КСП ім. Леніна у період з 01.11.1993 року по 14.06.1996 року та у період з 01.07.1997 року по 15.02.2000 року. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЧЕ-VIII № 126799 від 02.04.2002 року. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року N 899 IV, а також Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року N 720/95. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого проколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності (право мирного володіння майном), який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 2 статті 14 Основного Закону України та частини 2 статті 1 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі. Відповідно до статті 10 Закону України від 14 лютого 1992 року N 2114-XII "Про колективне сільськогосподарське підприємство" земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України, Законом України від 05червня 2003 року N 899 IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Члену підприємства, який побажав вийти з його складу, земельна ділянка надається із земель сільськогосподарських угідь підприємства, придатних для сільськогосподарського виробництва, в частині, що припадає на одного члена підприємства. Розподіл земель колективної власності підприємства здійснюється відповідно до Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року N 899 IV, яким визначено, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності. Статтею 1 вказаного вище нормативно правового акту визначено, що право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї (стаття 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року N 899 IV). У статті 3 вищенаведеного Закону України перелічені підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Так, підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Саме сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) в тому числі: розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) (стаття 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року N 899 IV). Положення статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року N 899 IV регламентують питання використання нерозподілених та невитребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв). Так нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. У разі якщо до 1 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним. За позовом власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцю у разі пропуску строку для оформлення права власності на земельну ділянку з поважної причини суд може визначити додатковий строк, достатній для такого оформлення. У разі відсутності земель сільськогосподарських угідь колективної власності така земельна частка (пай) може бути виділена в натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу комунальної власності відповідної територіальної громади (за наявності таких земель). Відповідно до частини 2 статті 19 Земельного кодексу України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання прав, що передбачено пунктом "а" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 1 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року N 720/95, паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Пунктом 2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року N 720/95 встановлено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарахземельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. У роз`ясненнях, які містяться у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" зазначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. За змістом частини 1 статті 22 та частини 2 статті 23 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 11 березня 1992 року N 2196-XII) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Таким чином, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування у членах колективного сільськогосподарського підприємства на момент паювання землі, включення до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту. Як слідує з наведених норм права член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта та не залежить від неотримання такою особою з різних причин сертифікату на право на земельну частку (пай). Також слід вказати, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини численними рішеннями сформувала позицію, про те, що держава під час виконання своїх функцій, щодо захисту права власності має дотримуватись принципу правомірних або законних очікувань громадян, а також утримуватись від необґрунтованого пасивного втручання у разі якщо такі очікування на оформлення права власності за особою підтвердженні будь якими засобами, передбаченими національним законодавством. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Передача земель у колективну власність для виробництва сільськогосподарської продукції відбувалась, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє, що сертифікат на право власності на земельну частку (пай) видається члену підприємства, кооперативу, товариства, тобто особам, працюючим в підприємствах (пункти 1 та 2 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року N 666/94 "Про невідкладні заходи щодо реформи у сфері сільськогосподарського виробництва"). Отже, право громадян, як співвласників колективної власності на землю, набувається з дня видачі в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю з обов`язковим додатком списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства. Відповідно до абзацу 2 пункту 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2002 року, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа. Зі змісту наведеної норми права вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була членом та включена до списку, що додається до державного акта на право власності на землю. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. Зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про невключення позивача до списку громадян членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). На зазначене неодноразово звертав увагу Верховний Суд у постановах від 10 січня 2019 року у справі N 696/1268/16-ц, від 24 березня 2020 року у справі N 538/302/19-ц, від 24 березня 2020 року у справі N 183/5312/16-ц. Позивач не порушував питання про включення його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), оскільки працював у Колективному сільськогосподарському підприємстві імені Леніна з 01 листопада 1993 року по 13 червня 1996 року та з 01 липня 1997 року по 25 лютого 2000 року, був його членом та включений до Списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серія ЧР 8-19 від 26.09.1995 року, де під № 511 значиться [PERSON] . З цього часу вказане право позивача не оспорювалось та припинено не було. Наступне звільнення позивача та виключення із списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) не позбавляють його такого права. При цьому, єдиним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) колишніх членів колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, а також пенсіонерів з їх числа, є сертифікат на право на земельну частку (пай). З урахуванням того, що документально підтверджено право позивача по справі на земельну частку (пай), враховуючи внесення його прізвища у список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, який додається до Державного акту серії серія ЧР 8-19 на право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства імені Леніна, виданого 26.09.1995 року, суд приходить висновку про наявність у останнього права на земельну частку (пай), набутого згідно Указу Президента N 720/95 від 08 серпня 1995 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям". Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположень свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8 та 9 Основного Закону України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому необхідно встановити чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про виділення йому землі за рахунок земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна, розташованої на території (в адмінмежах) смт Катеринопіль Звенигородського району Черкаської області з земель запасу (резерву), що перебувають у комунальній власності Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області, яка задоволенню не підлягає, виходячи з того, що земельна частка (пай) надається членам КСП саме із земель, які перебувають у колективній власності цього КСП і лише у разі неможливості такого надання, земельна ділянка може бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позивач заявивши свою вимогу лише до Катеринопільської селищної ради не обґрунтував і не надав відповідних доказів на підтвердження того, що надання йому земельної ділянки із земель, які передані у колективну власність КСП є неможливим. Таким чином, позивач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів і не довів, що виділення земельної ділянки необхідно здійснити за рахунок земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна, з земель запасу (резерву), що перебувають у комунальній власності Катеринопільської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області. При цьому, як свідчать матеріали цивільної справи, відповідач та третя особа правомірність включення позивача до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) не оспорює, а тому суд приходить до висновку що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника, тому до позовних вимог [PERSON] позовну давність застосовувати не слід. Відповідно до пункту 6 "Прикінцеві і перехідні положення" Цивільного кодексу України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року). Положеннями статті 76 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що має право на розгляд його справи судом. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Таким чином, оскільки право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19 та від 03 листопада 2021 року у справі № 540/1100/18. У зв`язку з зазначеним, позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП імені Леніна розміром 1,81 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial