Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

У вересні 2021 року позивач - [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на підставі договору дарування від 29.10.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, за реєстр. № 76364, належить 7/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У вказаній частині будинку зареєстровані: відповідач - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджено довідкою про склад сім`ї № 8039 від 04.08.2021 року. З відповідачем [PERSON] позивач перебувала у шлюбі, проте розлучилась у 2014-му році. За час перебування у шлюбі [PERSON] зареєструвала відповідача у 7/100 частин домоволодіння. Однак [PERSON] з 2001 - го року не проживає у помешканні без поважних причин. Наразі його місце проживання або місце перебування невідомо. Відповідач не приймає участі в утриманні домоволодіння, не сплачує комунальні послуги, його реєстрація заважає власнику володіти та користуватись житловим приміщення. З огляду на таке, позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням - 7/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , тому просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю 7/100 частин домоволодіння, визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування 7/100 частинами домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та зняти його з реєстрації. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали. 01.12.2021 року недоліки були усунуті позивачем. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Треті особи в судове засідання не з`явились, повідомлені у встановленому порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідач не надав відзиву на позовну заяву, не з`явився в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивачу належить 7/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 29.10.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, за реєстр. № 76364. Згідно довідки про склад сім`ї від 04 серпня 2021 року, у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи, а саме: [PERSON] (співвласниця), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , з 2001 - го року. Відповідач вибув з помешкання, добровільно реєстрацію не зняв, речей не залишив, перешкоди у проживанні йому ніхто не чинить. Відповідно до акту, що виданий [PERSON] від 14.09.2021 року, затвердженого головою квартального комітету № 1 ДМР Катриченко Л.В., [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з 01.01.2021 року, фактично його місце проживання невідоме. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, законодавством встановлюються різні строки збереження житла за особою, яка тимчасово відсутня за місцем реєстрації (проживання). Так, за основним квартиронаймачем та іншими наймачами, які не є членами сім`ї, житло зберігається 6 місяців. За членами сім`ї наймача право на користування приміщенням зберігається протягом одного року. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність поважність причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством. Крім цього, статті 71 та 72 ЖК УРСР встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Отже, відсутність особи без поважних причин у помешканні понад строки, встановлені ч. 2 ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у помешканні без поважних причин з 2001 року, тобто більше 20 років, особистих речей відповідача в будинку немає, добровільно знятись з реєстраційного обліку не виявив бажання, його місце проживання та місце перебування невідомо. При цьому відповідач не є власником вказаного приміщення та не має частки у праві спільної сумісної власності, оскільки позивача набула право власності на підставі договору дарування, а відтак 7/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є її особистим майном. Беручи до уваги викладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] [INFO] втратив право користування 7/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тривалою відсутністю за зареєстрованим місцем проживання. Тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Стосовно позовних вимог про усунення перешкод у володінні та користуванні житлом, суд вказує, що реєстрація особи у помешканні не є надто обтяжливою для позивача, оскільки нарахування та сплата комунальних послуг відбувається переважно за показаннями приладів обліку. Також позивач не вказує, які саме перешкоди чинить відповідач та в чому полягає утруднення користування та розпорядження майном. Так, позивач не вказала, що має намір здійснювати продаж цієї частини будинку, тож наявність реєстрації не заважає вільно володіти будинком. Отже, суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні будинком, заявлені формально, оскільки відповідач і до цього був зареєстрований тривалий час в будинку, що на заважало вільно володіти та користуватись означеним майном. Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстрації, суд вважає, що така вимога не є належним способом захисту, оскільки безпосередньо суд не знімає особу з реєстрації та не втручається у повноваження органу реєстрації, тож вирішити питання про зняття особи з реєстраційного обліку не може. До компетенції суду належить лише вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а відповідне рішення суду є підставою для зняття особи з реєстрації. Тому вимоги про зняття відповідача з реєстрації в будинку, заявлені передчасно, тому задоволенню не підлягають. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме визнання особи відповідача - [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування 7/100 частинами домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком та зняття з реєстрації задоволенню не підлягають. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial