Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

10 вересня 2021 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Виконавчий комітет Ківерцівської міської ради Волинської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 04 травня 2022 року залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача Службу у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з вересня 2012 року по вересень 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Окрім нього позивач має трьох неповнолітніх дітей. Позивач зазначає, що під час шлюбу сторони проживали разом у будинку її матері у м. Луцьку. Після розірвання шлюбу, позивач разом з двома дітьми переїхала проживати у м. Ківерці, а відповідач, разом з сином [PERSON] , залишилися проживати у м. Луцьку, адже син вже був на той час учнем школи №23. За час проживання у м. Ківерці позивач народила четверту дитину, відомості про батька якої внесені зі слів матері в порядку ст.135 СК України. У червні 2021 року відповідач переїхав жити до іншої жінки у м. Нововолинськ, а сина забрав із собою, без дозволу на те позивача. Також відповідач в серпні 2021 року без погодження з нею забрав зі школи документи дитини. Позивач зазначає, що відповідач за новим місцем проживання не забезпечує сина належними умовами проживання, дитиною займається переважно дружина відповідача, сам відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків. Вважає, що дитина не повинна буде розлучена з рідними братами. Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд: 1) визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] ; 2) стягувати щомісяця з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2\~500,00 грн. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач у письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні позов заперечили. Вказали, що відповідач належним чином забезпечує сина належними умовами проживання, дитина наразі навчається у м. Нововолинську, він має нову сім`ю, в якій добрі та гармонійні відносини, а сама сім`я є повною. Він не чинить перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю, братами, бабусею. Дитина більш прихильна до нього, що встановлено органом опіки та піклування, оскільки з трьохрічного віку проживає з ним. Стосовно позивача сторона відповідача зазначила, що вона часто працює у нічні зміни, тобто, діти залишаються самі. Вважає, що оскільки позивач користується послугами муніципальної няні, вона не справляється самостійно з доглядом за трьома дітьми. Звернув увагу суду, що позивач не забезпечена власним житлом у м. Ківерці. Якихось інших претензій до особи позивача відповідач не має, вважає, що в цілому вона належним чином справляється зі своїми батьківськими обов`язками. Третя особа, Виконавчий комітет Ківерцівської міської ради Волинської області, свого представника у судове засідання не направила. В письмовій заяві просить суд розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Третя особа, Служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, свого представника у судове засідання не направила. На виконання приписів ч.4 ст.19 СК України, надала суду висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. У письмовому клопотанні просить суд розглядати справу за їх відсутності. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали та висновок органу опіки та піклування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Судом встановлено, що в період з вересня 2012 року по вересень 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с.17, 23). До народження сина [PERSON] , позивач мала також двох інших дітей від іншого шлюбу [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.18-19). Сторонами не заперечується, що під час шлюбу вони проживали разом у будинку матері позивача за адресою [ADDRESS] (а.с.26). Після розірвання шлюбу, позивач разом з двома дітьми від першого шлюбу ( [PERSON] та [PERSON] ) переїхала проживати у м. Ківерці, а відповідач, разом з сином [PERSON] , залишилися проживати у будинку матері позивача у м. Луцьку, за тією ж адресою, де до 2019 року [PERSON] відвідував ДНЗ №38, а з 2019 року загальноосвітню школу №23 (а.с.33, 36). За час проживання у м. Ківерці позивач народила четверту дитину [PERSON] , [INFO] , відомості про батька якої внесені зі слів матері в порядку ст.135 СК України (а.с.15-16). Відповідачем не заперечується, що у червні 2021 року він переїхав жити до іншої жінки у м. Нововолинськ, а сина забрав із собою. Також наразі [PERSON] навчається у м. Нововолинськ, Нововолинський ліцей №5 (а.с.36). Вирішуючи наявний між сторонами спір про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року №402/428/16-ц роз`яснено наступне. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Отже, розв`язуючи наявний між сторонами спір стосовно визначення місця проживання дитини, суд виходить саме із забезпечення найкращих інтересів дитини. З матеріалів справи слідує, що позивач офіційно працевлаштована, має постійне місце проживання, за місцем роботи характеризується позитивно. Наразі всі діти позивача, окрім [PERSON] , проживають разом з нею. Відповідач також має наразі місце проживання, постійний дохід, оскільки є працевлаштованим, характеризується позитивно. Одночасно, постановою судді Нововолинського міського суду Волинської області від 30 грудня 2021 року №165/3463/21, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, та на підставі п.7 ст.247 КУпАП закрито провадження в справі у зв`язку із спливом строків, передбачених ст.38 КУПАП. Суддею було встановлено, що 06 вересня 2021 року о 10 год. 15 хв. [PERSON] ухилився від виконання своїх обов`язків по вихованню свого неповнолітнього сина [PERSON] , 2013 року народження, внаслідок чого останній не приступив до навчання 01.09.2021 та не відвідував навчальний заклад більше 10 днів підряд. Тим самим [PERSON] вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП. Факт притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП не був предметом вивчення органу опіки піклування під час надання висновку від 16 червня 2022 року. Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Проаналізувавши відомості про осіб сторін, їх ставлення до виховання дитини, суд дійшов висновку, що слід відхилити висновок органу опіки та піклування, з наступних підстав. Так, відповідач фактично самовільно змінив місце проживання дитини, яка постійно проживала у м. Луцьку де відвідувала дошкільний навчальний заклад, а потім і школу. При цьому відповідач вчасно не подав документи у загальноосвітню школу за новим місцем проживання (м. Нововолинськ), що і стало причиною для притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП. З цього приводу слід також зауважити, що за матеріалами справи позивачем у серпні 2021 року були підготовлені матеріали для зарахування [PERSON] у загальноосвітню школу у м. Ківерці (а.с.44-45). Вказані обставини не були предметом дослідження органу опіки та піклування. Суд також враховує, що дитина у м. Луцьку проживала в більшій частині з бабусею (матір`ю позивача) в їй ж хаті. Відповідач власного житла не мав і наразі також не має, а проживає в квартирі своєї дружини у м. Нововолинську. Крім того суд вважає, що дитина має право на спілкування та спільне виховання зі своїми іншими братами 2005, 2009 та 2020 років народження, які наразі проживають з позивачем. Матеріали справи не містять доказів про наявність виключних обставин для розлучення дитини зі своїми братами. Ці обставини також не були враховані органом опіки та піклування під час надання свого висновку. Фактично, весь висновок органу опіки та піклування побудований на думці самої дитини, яка наразі не досягла 10 років, а тому, в силу положень ст.160 СК України, її позиція стосовно визначення свого місця проживання не враховується. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач не справляється з доглядом за дітьми, бо працює у нічні зміни, адже вказане є припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами, суперечить висновку органу опіки та піклування, який встановив однакову спроможність обох батьків виховувати дитину. Крім того, позивач оформила всі передбачені законодавством соціальні пільги та виплати, отримала статус багатодітної матері, користується послугами муніципальної няні, тобто вживає всіх заходів для належного догляду, розвитку та виховання дітей. Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги відомості про особу позивача, яка характеризується виключно з позитивної сторони, відомості про особу відповідача, який притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, самовільно змінив місце проживання та навчання дитини, перешкоджає у спілкуванні дитини з матір`ю, а також враховуючи інтереси дитини, яка має право на спілкування та спільне виховання зі своїми рідними братами, які проживають саме з позивачем, відсутність виключних підстав для розлучення дітей, суд дійшов висновку, що місце проживання [PERSON] слід визначити саме з матір`ю, тобто, задовольнити позов в цій частині. Стосовно вимог про стягнення аліментів суд зазначає таке. Як зазначено у статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Під час судового розгляду не встановлено обставин щодо поганого матеріального становища дитини, або поганого стану її здоров`я. Позивач доказів протилежного суду не надала. Відповідач інших утриманців не має і доказів протилежного суду не надав. Інших істотних обставин при визначенні розміру аліментів, суд не знаходить. При цьому, частиною дев`ятою статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На думку суду, виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, а також беручи до уваги рівність прав та обов`язків батьків в утриманні дитини, на користь позивача з відповідача слід стягувати аліменти у розмірі 2 000,00 грн., а позовні вимоги задовольнити частково. Заявлений позивачем до стягнення розмір аліментів в 2 500 грн. є завищеним та не відповідає об`єктивним потребам дитини, а також принципу участі у вихованні та утриманні дітей обох батьків, а не лише одного з них. Аліменти слід присудити починаючи з дня набрання рішенням законної сили, оскільки на день звернення до суду дитина не проживала зі стягувачем аліментів. Оскільки суд задовольнив позовні вимоги, з відповідача на користь позивача слід стягнути 908,00 грн. за задоволену позовну вимогу про визначення місця проживання дитини, а також 908,00 грн. на користь держави, за задоволену позовну вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: partial