Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

24 грудня 2021 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що 11.04.2020 року близько 22 год. 00 хв. по вул. Семафорній в м. Дніпрі відбулася дорожньо-транспортна пригода в якій автомобіль марки «Renault Sandero», державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , [INFO] , скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок вказаної ДТП пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких загинув. За фактом ДТП СУ ГУНП в Дніпропетровській області внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України до ЄРДР за №12020040000000357. Постановою про закриття кримінального провадження від 30.11.2020 року, що внесено до ЄРДР за №12020040000000357, закрито кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в діях ознак кримінального правопорушення. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Renault Sandero», державний номер [NUMBER] , була застрахована у відповідача. 02.06.2020 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування. Вказані документи відповідач отримав 05.06.2020 року. 19.04.2021 року відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування в розмірі 56676,00 грн. за заподіяну моральну шкоду, 7368,00 грн. витрат на поховання та 2773,00 грн. витрат на лікування загиблого [PERSON] . Страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника відповідачем сплачено не було. Відповідач виплативши страхове відшкодування у вищевказаному розмірі, визнав подію дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого договором страхування транспортного засобу «Renault Sandero», державний номер [NUMBER] , страховим випадком. Позивачем на підтвердження своїх вимог надано страховику документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, а саме: оригінал довідки про доходи загиблого [PERSON] та оригінал довідки [PERSON] . Просить суд стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь [PERSON] страхове відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника - 170000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу - 30000,00 грн. 24 грудня 2021 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. 19 січня 2022 року від представника відповідача надійшов на адресу суду відзив в якому він заперечує проти позову та просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 04 квітня 2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він доводи викладені відповідачем у своєму відзиві вважає необґрунтованими та просить суд позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. 02 червня 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська в задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю до територіальної юрисдикції іншого суду за місцем знаходження відповідача - відмовлено. Підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позов, вважав позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справ, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступні підстави. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні встановлено, що 11.04.2020 року близько 22 год. 00 хв. по вул. Семафорній в м. Дніпрі відбулася дорожньо-транспортна пригода в якій автомобіль марки «Renault Sandero», державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , [INFO] , скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок вказаної ДТП пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких загинув. Постановою про закриття кримінального провадження від 30.11.2020 року, кримінальне провадження про дорожньо-транспортну пригоду, відомості про яку 12.04.2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020040000000357, та при якій було смертельно травмовано [PERSON] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с.15-22). Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Renault Sandero», державний номер [NUMBER] , була забезпечена діючим на 11.04.2020 року полісом ОСЦПВВНТЗ №150639960 - ПРАТ СК «ВУСО» відомості внесені в ЄЦБД (а.с.40). [PERSON] є матір`ю загиблого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, Серії [NUMBER] (а.с.23). 01.06.2020 року представник позивача [PERSON] звернувся до ПРАТ СК «ВУСО» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, заявами на виплату страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника (для матері) - 170028,00 грн., витратами на поховання - 7368,00 грн., витратами на лікування - 2899,40 грн., моральною шкодою - 56676,00 грн. (а.с.12-14). Страховиком визнано ДТП страховою подією та позивачу було виплачено страхове відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого: моральну шкоду - 56676,00 грн., витрати на поховання - 7368,00 грн., витрати на лікування загиблого - 2773,00 грн. Факт отримання страхового відшкодування та розмір в цій частині не заперечується, не оспорюється позивачем та її представником. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з наступних висновків. В силу ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Зазначена норма права за способом викладення змісту містить посилання на іншу норму права, а саме ст.1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою. Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. При цьому, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України ). Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика у зв`язку із втратою годувальника, так як в даному випадку мати загиблого - [PERSON] є пенсіонеркою, непрацездатною особою, яка на дату смерті потерпілого мала самостійний дохід (пенсію), який є вищим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом (2027,00 грн.). Будь-яких інших підтверджених джерел з яких надавалась або могла надаватися постійна, регулярна та суттєва допомога позивачу, останньою не вказано. За таких обставин, не можливо дійти до висновку, що допомога, яка б могла надаватися загиблим [PERSON] була постійним і основним джерелом засобів до існування останньої. Надані позивачем докази про розмір доходів [PERSON] свідчать про те, що останній не мав можливості надавати суттєву, постійну допомогу, яка б була постійним джерелом засобів до існування [PERSON] . Наданий акт про засвідчення факту перебування на утриманні є неналежним доказом та не підтверджує факт та розмір допомоги. Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки [PERSON] належними, достатніми та допустимими доказами не довела, що її доходи не забезпечували їй прожиткового мінімуму встановленого законом, а також факту того, що вона перебувала на утриманні померлого [PERSON] , потребувала допомоги та така допомога була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та керуючий ст.ст.1187, 1200 ЦК України, ст.ст. 22, 23, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 6-13, 33-34, 76-82, 83, 133, 134, 137, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed