Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 08.11.2019р. Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. У позові зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та поваги між подружжям, розходження поглядів на сімейні відносини та життєві цінності. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05.10.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду від 21.02.2022р. заяву [PERSON] про надання строку на примирення задоволено частково, надано строк для примирення тривалістю два місяця, провадження у справі зупинено до закінчення строку для примирення. Ухвалою від 03.05.2022р. поновлено провадження у справі, призначено судове засідання. Адвокат позивача подав заяву, за якою просив розглянути справу його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розірвати шлюб та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач просив розглянути справу за його відсутності, просив розглянути клопотання про стягнення з нього витрат на правову допомогу, які подав адвокат позивача, а також розглянути його клопотання щодо зміни прізвища [PERSON] на таке, що було до моменту укладення шлюбу, тобто [PERSON] Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Сторони перебувають у шлюбі з 08.11.2019 року, який зареєстровано Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2818. Від шлюбу дітей не мають. Причиною звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу стало те, що з відповідачем, як вказує позивач, сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння та поваги, сторони мають різні погляди на сімейні відносини та життєві цінності. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державною полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом надавався подружжю строк для примирення, однак сторони не виявили бажання примиритись. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України примушування жінки та чоловіки до шлюбу не допускається. Частинами 2, 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи наведені норми, а також з огляду на те, що в суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, і що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач вказала в позові, що бажає залишити після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] . Відповідач просив змінити прізвище позивача на таке, що було до моменту укладення шлюбу - [PERSON] . Враховуючи норми ст. 113 Сімейного кодексу України, суд залишає за позивачем прізвище [PERSON] , оскільки вказане положення закону надає право позивачу іменуватися прізвищем, отриманим під час реєстрації шлюбу. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (стаття 133 ЦПК України). Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн., а тому, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вся сума в розмірі 908,00 грн. Крім того, в матеріалах справи наявний договір про надання правової правничих послуг від 06.06.2021 p., укладений між позивачем та адвокатом Видюком Дмитром Володимировичем, де в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець надає замовнику юридичні послуги, а останній зобов`язується здійснити їх оплату. 09.12.2021р. позивач та адвокат Видюк Д.В. підписали Акт №09-12/21 наданих послуг до Договору від 06.06.2021р. на загальну вартість наданих послуг 2 960,00 грн. З квитанції №09-12/2001 вбачається, що 09.12.2021р. позивач сплатила адвокату вартість наданих послуг у розмірі 2 960,00 грн. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 2 960,00 грн.

Outcome: approved