Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) з вимогою: - визнати відповідача, [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У 2017 році позивач почав проживати у цивільному шлюбі з матір`ю відповідача, яка разом зі своєю дочкою від першого шлюбу переїхала на постійне місце проживання в належний йому будинок де й зареєстрували свої місце проживання. У жовтні 2019 стосунки між ними припинились і вони зібравши свої речі змінили своє місце проживання, переїхавши в [ADDRESS] де продовжують проживати до цього часу. Однак відповідач категорично відмовляється виписатися, при цьому жодних витрат на утримання будинку позивача не здійснює. Позивач стверджує, що позбавлений можливості отримати субсидію через те, що у його будинку й досі зареєстроване місце проживання відповідача. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 13.05.2022 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подала. Як визначено у ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках. Суд зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно з витягу з ДРРПНМ від 19.07.2017 вбачається, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5), також у матеріалах справи міститься копія технічного паспорта на такий будинок з його характеристиками (а.с. 6). Відповідно до копії свідоцтва про народження відповідача її батьком зазначено іншу ніж позивач особу (а.с. 9). Згідно з інформацією, зазначеною у довідках Липовецької міської ради від 10.02.2022 вбачається, що позивач дійсно зареєстрований та проживає один у вищевказаному житловому будинку (а.с. 11), натомість відповідач попри своє зареєстроване місце проживання, фактично не проживає там з 24.10.2019 по теперішній час (а.с.12). Разом з тим, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 13.05.2022 не навела аргументів та доказів на спростування доводів позивача. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ст. 150 ЖК України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наведене кореспондується із вимогами ст. 383 ЦК України. За змістом ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач приходиться позивачеві дочкою колишньої своєї співмешканки, у зв`язку із чим вона була приписана до належного позивачеві житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який як власник цього майна надав право відповідачу користуватись ним. Разом з тим, позивач дійсно зареєстрований та проживає один у вищевказаному житловому будинку, натомість відповідач попри своє зареєстроване місце проживання, фактично не проживає там з 24.10.2019 по теперішній час, а на пропозицію суду не навела аргументів та доказів на спростування доводів позивача. Суд, оцінюючи надані позивачем докази вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Встановлені судом обставини підтверджують відсутність відповідача понад один рік без поважних причин за місцем зареєстрованого місця проживання, що є юридичним фактом та підставою для втрати права користування житлом. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду в ході судового розгляду не встановлено. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права особи на користування житловим приміщенням. Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном, житловим будинком за адресою: [ADDRESS] підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, у зв`язку з чим позов слід задовольнити. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved