Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 14.02.2022 звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просила ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, у країни Європи, Болгарію, Туреччину неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька, [PERSON] , [INFO] , на період з 30.04.2022 по 30.04.2023 року у її супроводі. Позов обґрунтувала тим, що з відповідачем за час шлюбу народився син [PERSON] . Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина залишено проживати біля матері. Відповідач аліменти на сина не сплачує, не приймає участі у його вихованні та будь-якої матеріальної допомоги не надає. Позивачка самостійно виховує, доглядає та забезпечує сина. Зазначила, що влітку має намір тимчасово виїхати за межі України разом з дитиною для відпочинку та оздоровлення. Оскільки відповідач добровільно згоди на виїзд дитини за межі України не надає, змушена звертатись до суду із позовом. Провадження у\~даній справі\~відкрито 18.02.2022,\~справу постановлено\~розглядати за\~правилами загального\~позовного провадження. Ухвалою суду від 04.04.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 03.05.2022 року. У судове засідання 03.05.2022 сторони у судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись належним чином, про що свідчить довідка про доставку sms-повідомлення [PERSON] на мобільний номер телефону, вказаний нею у заявці на отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомлення, поданій до суду 14.02.2022. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи у встановленому законом порядку, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідач повідомлений про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судове засідання не з`явився. Від Служби у справах дітей Городенківської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їхнього представника. 23.05.2022 позивачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, просить задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. У судове засідання 24.05.2022 сторони не з`явилися. У зв`язку з повторною неявкою відповідача судом сформовано запит до першого відділу Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Івано-Франківської області щодо мобілізації [PERSON] 01.06.2022 на адресу суду надійшов лист начальника першого відділу Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо того, що [PERSON] згідно указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 по мобілізації не призивався. У судове засідання 15.06.2022 сторони не з`явились. Згідно ч.3\~ст.131\~ЦПК України\~учасники судового\~процесу зобов`язані\~повідомляти суд\~про причини\~неявки у\~судове засідання.\~У разі\~неповідомлення суду\~про причини\~неявки вважається,\~що учасники\~судового процесу\~не з`явилися\~в судове\~засідання без\~поважних причин. Відповідач про причини неявки у судове засідання не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, отже, вважається таким, що не з`явився у судове засідання без поважних причин. Також ним не подано відзиву на позовну заяву. Дії позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не суперечать вимогам\~ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог ст.ст.77, 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено,\~що сторони\~по справі\~перебували у\~зареєстрованому шлюбі\~з 28\~квітня 2006року, який рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03.12.2012 року (набрало законної сили 26.12.2012) розірвано. За час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області від 18.04.2007 року, актовий запис №35. Згідно рішення Городенківського районного суду від 03.12.2012 сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю. Позивачка раніше вже зверталася до суду із позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньому сину за кордон. Зокрема, рішенням Городенківського районного суду від 04.11.2015 дозволено [PERSON] оформити документи без згоди батька [PERSON] для тимчасового виїзду та на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] за межі України на період з 01.12.2015 по 01.12.2016 року. Згідно висновку Органу опіки та піклування Городенківської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Городенківської міської ради від 25.03.2022 №322 питання щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON] , 2007 року народження, без згоди батька для відпочинку та оздоровлення у супроводі матері [PERSON] розглядалося без участі сторін через введення воєнного стану. З`ясовано, що батько дитини, [PERSON] протягом п`яти років участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає. Місце фактичного проживання чи перебування батька дитини невідоме. Орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважав за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього [PERSON] без згоди батька для відпочинку та оздоровлення у супроводі матері [PERSON] . Судом встановлено, що підставою звернення позивачки з позовом до суду стала відсутність добровільної згоди батька дитини на виїзд за кордон. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду у разі відсутності згоди одного з батьків. Згідно ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок робив Верховний суд у справі № 712/10623/17від 04 липня 2018 року. Суд вважає, що тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за кордон відповідатиме його інтересам та бажанням, сприятиме загальному розвитку дитини та його оздоровленню. Разом з тим, позивачка просить у заяві про дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини у період з 30.04.2022 по 30.04.2023, проте суд, зважаючи на відсутність сторони позивача для з`ясування такої позовної вимоги, з врахуванням обов`язку визначити термін вивезення дитини за кордон, вважає, що вказаний період не є належним чином обґрунтованим, оскільки початок періоду, про який просить позивачка, вже минув. Крім цього, неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи виповнилось 15 років, на кінцеву дату періоду, який просить позивачка для надання дозволу на виїзд за кордон сина без згоди батька [INFO] , він досягне 16 років, що передбачатиме його право на вільний самостійний виїзд за межі України згідно вимог ст.313 ЦК України. З врахуванням наведеного, враховуючи порядок набрання рішенням законної сили, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: для забезпечення інтересів дитини та можливістю оздоровлення, визначити період надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за кордон без згоди батька у супроводі матері з дати набрання рішенням законної сили по час досягнення неповнолітнім [PERSON] 16 років [INFO] . На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 141, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial