Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

14.02.2022 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 01 червня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] та наразі ним подана до суду позовна заява про розірвання даного шлюбу (справа № 357/332/22). В період спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2020 року відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє інтересу до його подальшої долі, не цікавиться здоров`ям дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує його необхідним харчуванням та медичним доглядом, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних цінностей, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Наразі дитина проживає разом із ним\~ за адресою: [ADDRESS] та за місцем реєстрації він, [PERSON] , характеризується позитивно. Між ним та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Тому, просив у судовому порядку стягнути з відповідача на його користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового\~ мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання даного позову і до досягнення дитиною повноліття. 20.04.2022 судом прийнято позову заяву, відрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 17.05.2022 представник відповідача, адвокат Семенюта Руслан Анатолійович, подав до суду відзив на позов мотивуючи тим, що\~ твердження позивача викладені в позові не відповідають дійсності. 02.01.2022 позивач самовільно, без погодження з відповідачем, змінив місце проживання дитини, чинить відповідачу перешкоди у спілкуванні з їх спільною дитиною, а саме переховує від неї сина, не дозволяє їй бачитися із дитиною і розмовляти та відмовляється від будь якої матеріальної допомоги на утримання дитини. Таким чином, у сторін є спір щодо визначення місця проживання та утримання їх дитини. Згідно правової позиції ВС/КЦС у справі № 158/1638/18 від 17.06.2020, право на стягнення аліментів має той з батьків з яким визначено місце проживання дитини. Тому, враховуючи зазначене, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 17.05.2022 відповідачем було подано зустрічний позов до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, в якому [PERSON] просила визначити місце проживання дитини сина [PERSON] , [INFO] , за її місцем проживання, мотивуючи тим, що в період часу з 01.06.2017 по 11.05.2022 вона з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11.05.2022 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Від шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . Після 01.01.2022 позивач самовільно без погодження з нею змінив місце проживання сина та чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, переховує дитину, не дозволяє їй бачитись з сином. Багато разів вона намагалася вирішити спір мирним шляхом, але всі зусилля виявилися марними. Вона любить свого сина, прагне його нормального розвитку, як фізичного так і психологічного, має змогу забезпечити його всім необхідним, оскільки на даний час проживає в приватному будинку, який належить її батькові, де створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку та життєдіяльності дитини. 18.05.2022 судом постановлено ухвалу, про проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання та викликом сторін. 08.06.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив мотивуючи тим, що не погоджується з обставинами викладеними у відзиві та їх правовою оцінкою. З 2019 року вони з відповідачем та сином проживали без реєстрації винаймаючи квартиру [ADDRESS] . 02.01.2022 з відома відповідача він відвів сина до своєї матері [PERSON] , яка проживає у тому ж будинку в квартирі [ADDRESS] . Наступного дня 03.01.2022 відповідач повідомила, що не повернеться до спільного місця проживання і не повідомляла про своє місце перебування кілька днів, що змусило його змінити власне місце проживання, переїхавши до своєї матері, де перебував їх з відповідачем син. Про відсутність факту самовільної зміни місця проживання дитини свідчить лист ССД від 16.05.2022, адресований відповідачу. Він не чинить перешкоди для спілкування сина із відповідачем, з власної ініціативи приводив сина\~ до квартири [ADDRESS] , в той час коли відповідач забирала звідти особисті речі, однак, зацікавленості до спілкування не виявляла жодна із сторін. Також, він не перешкоджає відповідачу спілкувати із дитиною у телефонному режимі. Однак, через відсутність належного піклування з боку матері, відсутність зацікавленості щодо духовного розвитку сина з боку відповідача, син уникає матері та не виявляє жодного інтересу до спілкування із нею. Твердження відповідача, щодо переховування сина, не відповідають дійсності, оскільки, в зв`язку з воєнним станом в Україні, в інтересах дитини йому довелося змінити місце проживання на місце тимчасового перебування, яке також відомо відповідачу. Матеріальну допомогу на сина відповідач ніколи не пропонувала, навіть коли він перебував на стаціонарному лікуванні разом із дитиною в дитячій лікарні. З часу, як відповідач залишила місце проживання за адресою: [ADDRESS] , вона не вчиняла жодних дій для мирного врегулювання питань з метою спільного виховання сина, не виявляла бажання піклуватися про нього, а навпаки, нею здійснювалися різного роду невмотивовані акти агресії проти нього та його родини за присутності сина, які морально травмували дитину. Наведена у відзиві практика ВС висловлює позицію за фактичних обставин справи, при яких між сторонами було укладено мирову угоду про місце проживання дитини. В даному випадку, між сторонами відсутня мирова\~ угода, а фактичне проживання дитини підтверджено відповідними доказами доданими до позову. Тому, просив задовольнити позов у повному обсязі. 14.06.2022 судом постановлено ухвалу, якою у задоволенні клопотання відповідача про прийняття зустрічної позовної заяви та об`єднанні його з первісним позовом відмовлено, та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, повернуто заявнику для пред`явлення позову в загальному порядку. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що в період перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі у них народився син [PERSON] , вони сім`єю проживали в орендованому житлі, а саме: після народження дитини три місяці проживали в [ADDRESS] , потім переїхали в м. Біла Церква\~ і проживали по [ADDRESS] три місяці, після чого переїхали проживати за адресою: [ADDRESS] і в даній квартирі вони прожили три роки. 02.01.2022 він завів дитину до своїх батьків, а вони з відповідачем залишилися у квартирі та мали піти до батьків пізніше. 03.01.2022 відповідач пішла на роботу і не повернулася додому, син був хворий, а відповідач по телефону сказала, що не повернеться. Місце знаходження відповідача йому не було відомо, почалася війна, тому він із сином переїхав в село [PERSON] до своєї бабусі. В січні 2022 року відповідач приїхала до орендованої ними квартири забирати свої речі та бачилася із сином, але ніякої уваги до дитини не виявляла. Він повідомив відповідачу про їх із сином місце проживання. 09.05.2022 відповідач приїздила в с. Юшків Ріг\~ разом із компанією чоловіків, внаслідок чого відбулася бійка і викликали НП, після чого, дитина залишилася проживати разом із ним. Він зареєстрований разом із батьками, а син зареєстрований разом із відповідачем. Відповідач ще в період шлюбу з 2020 року перестала займатися дитиною. Він працює в ТОВ «Інтергума» в м. Біла Церква та отримує заробітну плату в середньому 7000,00 грн. щомісяця, якої недостатньо для усього необхідного для дитини, також, йому належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Відомо, що відповідач працювала на ф-мі «Чудова марка», але яка в неї заробітна плата йому невідомо. З 03.01.2022 відповідач за місцем їх останнього проживання не приходила, дитиною не цікавилася, враховуючи, що він ніяких перешкод їй не чинив. У ССД перебуває питання щодо визначення місця проживання дитини, однак відповідач не проявляє інтересу до дитини, а в село приїздила лише, щоб завдати шкоди йому та його родичам. Представник позивача, адвокат Рибчук Віта Миколаївна, в судовому засіданні обставини викладені у позові та відповіді на відзив підтримала і зазначила, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками щодо сплати аліментів, особа, з якою проживає дитина має право подати позов до суду про стягнення аліментів на дитину з того з батьків хто проживає окремо. У даній справі дитина проживає разом із батьком, що підтверджено відповідними доказами, та між сторонами відсутня домовленість щодо сплати аліментів. Позивач турбується про дитину, займається його вихованням та лікуванням, перебував із сином на стаціонарному лікуванні в дитячій лікарні, вживає заходів щодо поліпшення зору дитини, відвідував психолога. Натомість відповідач жодним чином не піклується про сина. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала викладені у відзиві обставини та зазначила, що вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого народився син [PERSON] , сім`єю проживали три роки за адресою: [ADDRESS] . Вони з позивачем постійно сварилися, тому після Нового року, 02.01.2022, після сварки з позивачем, вона пішла від нього до своїх батьків, а син залишився у батьків позивача. Наступного дня вона прийшла до квартири батьків позивача, але її не пустили та не дали дитину, тому вона викликала поліцію. В подальшому вона звернулася до ССД із заявою та їй повідомили, що необхідно домовлятися із батьком дитини, і наразі рішення щодо визначення місця проживання дитини службою не прийнято. 23.02.2022 була комісія ССД, мені мали дати дитину, але позивач повідомив, що виїхав у м. Ужгород. Вона спілкується із сином 2-3 рази на тиждень по телефону по 5 хвилин, але дитину намовляють, щоб син з нею не спілкувався. Також, в телефонному режимі позивач їй повідомив, що знаходиться із сином у лікарні та сказав, що її не допустять в заклад, однак , вона приїздила та передавала дитині лікувальну воду і ліки, які позивач не захотів брати. Про те, що позивач разом із дитиною перебувають в с. Юшків Ріг вона дізналася від знайомих, а по приїзду в село сусіди це підтвердили, тому вона із батьком та 3 товаришами з роботи приїхала до сина в село. Однак, свекруха влаштувала скандал, кричала на усе село, вчинилася бійка, дитина в цей час була у неї на руках, але її хтось потягнув за волосся і дитина злякалася. По даному факту приїхали працівники поліції та склали відповідні документи, а син залишився разом із позивачем. На даний час вона працює у ФГ «Чудова марка» та отримує заробітну плату в середньому 11000,00 грн. щомісячно, на праві власності майна не має, проживає у батьків. Курс «Батьківство в радість», який рекомендували в ССД, вона не пройшла. Вона намагалася надати сину матеріальну допомогу, однак позивач їй у цьому перешкоджав та з ним не можливо ні про що домовитися. За місцем роботи вона не подала заяву про відрахування частини заробітної плати в рахунок аліментів на сина та не направляла кошти\~ поштовим переказом. В день коли забирала особисті речі з квартири, де проживали із позивачем, вона бачилася із сином, розмовляла із ним, принесла йому банани, але баба його швидко забрала. Дитячі речі із квартири трохи забрала, а решта залишилися у позивача. Представник відповідача, адвокат Семенюта Руслан Анатолійович, підтримав обставини викладені у відзиві, заперечив проти задоволення позову та зазначив, що відповідач намагалася бачитися із сином і надавала кошти для дитини, але позивач перешкоджає їй та відмовляється від її допомоги. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 01 червня 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області\~ від 11 травня 2022 року, яке набрало законної сили 13.06.2022, було розірвано. В період спільного проживання у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 7,8,73-75,76). З матеріалів справи (а.с. 3-6,9,10) вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та в період з 02.01.2022 17.01.2022 позивач разом із сином - [PERSON] , [INFO] , проживали за вказаною адресою. За місцем проживання скарги до КП БМР ЖЕК № 7 на позивача не надходили. В період з 13.05.2022 по 20.05.2022 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Таращанська міська лікарня» з діагнозом: закрита ЧМТ, струс головного мозку (побутова травма), перелом кісток носу без зміщення уламків, викривлення носової перегородки, забій грудної клітини з обох сторін в області грудних ребер, помірні гематоми обох плечей;\~ з 23.05.2022 по 31.05.2022 він перебував під наглядом в ЛОР відділені міської лікарі № 1 м. Біла Церква з діагнозом: перелом кісток носа. Згідно виписки із медичної карти хворого 129 (а.с.43) вбачається, що в період з 06.01.2022 по 10.01.2022 у КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня № 2» на лікуванні перебував малолітній [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , з діагнозом: Гостра інфекція верхніх дихальних шляхів J06.9, Ацетонорія R82.4, та в умовах стаціонарного лікування по догляду за дитиною у вказаний період перебував батько дитини.\~ Згідно виписки з амбулаторної карти малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.77) вбачається, що він перебуває на обліку в окуліста з діагнозом: міомічний остигматизм, потребує постійного носіння окулярів, лікування та терапії, дитина лікується в супроводі батька. З протоколу індивідуальної психологічної діагностики малолітнього [PERSON] , [INFO] , проведеної 18 травня 2022 року (а.с.45) вбачається, що практичним психологом [PERSON] , з метою визначення прихильності дитини до членів родини щодо встановлення подальшого проживання дитини, здійснено висновки: стійкий психологічний зв`язок дитини з татом та його родиною, високий рівень\~ особистісної тривожності, замкнутість, відстороненість, не сприйняття (уникання) матері та її оточення, як відповідь на травматичну подію та рекомендовано роботу психолога по зниженню тривожності, робота з травмою, налагодження міжособистісних відносин між членами родини, створення благополучної атмосфери для розвитку та проживання дитини, робота логопеда над формуванням звуковимовних умінь і навичок. Згідно із довідкою виконавчого комітету Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області від 13.06.2022 № 50-23-1 вих.- 22 (а.с.76), малолітній\~ [PERSON] , [INFO] , після початку воєнних дій в Україні, 24.02.2022 прибув під наглядом батька, [PERSON] , до баби, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де проживають разом по даний час. В судовому засіданні\~ позивач зазначив, що працює в ТОВ «Інтергума» в м. Біла Церква, отримує заробітну плату в середньому 7000,00 грн. щомісяця та йому належить на праві власності квартира [ADDRESS] , що визнається відповідачем. Встановлено, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.21,22,33,34), працює у ФГ «Чудова марка» та отримує заробітну плату в середньому 11000,00 грн. щомісячно, на праві власності майна не має, проживає у батьків, що не заперечується позивачем. 18 квітня 2022 року відповідач звернулася до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою щодо місця проживання дитини та листом від 16.05.2022 за № 479/04-25 (а.с.44) їй було повідомлено, що з порушених у заяві питань [PERSON] повідомив заявника про місце перебування його із сином [PERSON] , оскільки [PERSON] сама час від часу телефонує до сина та спілкується із ним. 23.02.2022 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради розглядався спір щодо визначення місця проживання дитини і було рекомендовано батькам пройти теренінговий курс «Батьківство в радість» з метою підвищення батьківського потенціалу. У разі продовження спору з вищезазначеного питання службою буде відновлено розгляд цього питання після закінчення періоду дії правового режиму воєнного стану в Україні. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що позивач не має права на стягнення аліментів, оскільки місце проживання дитини не визначено разом із ним. Суд не погоджується з даними твердженнями відповідача з наступних підстав. Згідно із ч.1,ч.2,ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживає дитина, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на неї можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , з січня 2022 року проживає разом із батьком, який турбується та піклується про нього, займається його лікуванням та утриманням, однак батько не має можливості в повній мірі забезпечити дитину усім необхідним для його повноцінного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а відповідач проживає окремо від дитини та в добровільному порядку матеріальної дороги на сина не надає і домовленість між батьками дитини щодо обов`язків по утриманню сина відсутня, що підтверджено відповідними доказами та не спростовано відповідачем, тому, позивач має право на звернення до суду з даним\~ позовом, а сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Суд, критично оцінює посилання відповідача на правову позицію Верховного суду, викладену у справі № 158/1638/18 від 17.06.2020, оскільки, у вказаній справі судом були встановлені інші обставини та не надано правовий висновок, що право на стягнення аліментів має лише той з батьків з яким місце проживання дитини визначено рішенням суду чи органом опіки та піклування. З листа Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 16.05.2022 за № 479/04-25 (а.с.44) вбачається, що відповідач заявила про наявність спору з позивачем щодо визначення місця проживання дитини лише 18 квітня 2022 року, після подання даного позову до суду (14.02.2022), та не надала до суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали б змогу суду встановити обставини на підтвердження її заперечень проти позову. Слід зазначити, що згідно із до ч.2 ст. 252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстав наявності спору про визначення місця проживання дитини та про участь одного з батьків у вихованні і спілкуванні з дитиною, а відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка\~ заробітку\~ (доходу)\~ матері,\~ батька,\~\~ яка\~\~ буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено:\~ з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дитини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.02.2022 і до досягнення дитиною повноліття, оскільки заявлені позивачем вимоги та визначений\~ спосіб стягнення аліментів відповідає\~ положенням\~ законодавства та інтересам дитини, його рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В порядку ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави стягується судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved