Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому з урахуванням уточнень просив суд: - визнати недійсним первинний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим № 4-1708, сторонами якого є (продавець) та (покупець); - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.09.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Жанною Олександрівною за реєстровим № 596; - скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Плигіної Жанни Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48539066 від 05.09.2019 року 14:36:23 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] ; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48539066 від 05.09.2019 року 14:36:23. Позивач мотивує свої вимоги, тим, що він є власником кімнати [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 36400317. Позивач в позовній заяві, також, зазначає, що неодноразово звертався до слідчих органів та прокуратури з приводу, на його думку незаконного заволодіння квартири [ADDRESS] , але розслідування триває. Кімната [ADDRESS] , є допоміжним приміщенням, що є спільною сумісною власністю його мешканців, що порушає права позивача на вільне користування майном. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року, позовна заява була прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі. Цивільну справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року, була задоволена заява про забезпечення позову. Були вжиті заходи забезпечення позову шляхом арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року, клопотання представника позивача було задоволено, та витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Плигіної Жанни Олександрівни, копію нотаріальної справи щодо укладення між [PERSON] та [PERSON] 05.09.2019 р. (реєстровий номер 596) договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ; витребувано у державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори - Пенчева Костянтина Леонтійовича, копію нотаріальної справи щодо укладення між [PERSON] та невстановленою особою договору купівлі-продажу від 19.10.2017 року, щодо квартири [ADDRESS] , по реєстру № 4-1708. 05 липня 2021 рокуухвалою Приморського районного суду м. Одеси закрито підготовче провадження по справі. Представником відповідача [PERSON] до суду надано відзив на позовну заяву, в якому він висловлює свою незгоду через необґрунтованість позовних вимог позивача, та просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, та просили його задовольнити. Представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов було не визнано, просила у його задоволенні відмовити. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Плигіної Ж.О. у судове засідання не з`явилась, але надала свою заперечення на позов та просила слухати справу у її відсутність. Інші сторони у судове засідання не з`явились, про час слухання справи повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини: Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником кімнати [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 36400317 від 17.04.2015 року. З наданого Одеським державним нотаріальним архівом завіреної копії нотаріальної справи вбачається, що 19.10.2017 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та складається з однієї кімнати, житловою площею 12,1 кв.м., загальною 16,4 кв.м.. Вказаний договір був посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пенчевим К.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 4-1708. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіної Ж.О. до суду була надана завірена копія справи щодо укладення договору купівлі-продажу від 05.09.2019 року, з якої вбачається, що 05.09.2019 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] , (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та складається з однієї кімнати, житловою площею 12,1 кв.м., загальною 16,4 кв.м. Вказаний договір був посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. та зареєстрований у реєстрі за № 596. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. В рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В ст. 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) квартири [ADDRESS] , був укладений на підставі підробленого рішення Приморського районного суду м. Одеси, не знайшли свого підтвердження, оскільки його підробленість не встановлена. Втім, жодних належних та допустимих доказів того, що оскаржувані договори купівлі-продажу не відповідає вимогам встановленим ст.203 ЦК України, та іншим нормам матеріального закону не наведено. При цьому, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується те, що Договори купівлі-продажу від 19.10.2017 року укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) та від 05.09.2019 року, укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] , (покупець) щодо квартири [ADDRESS] , посвідчені нотаріально у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, обидві вимоги позивача про визнання Договорів купівлі-продажу від 19.10.2017 року та від 05.09.2019 року, є необґрунтованими, відтак не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про витребування майна, то суд виходить з наступного. Статтею 387 ЦК України закріплено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Втім, як було наведено вище, позивач не довів свого права власності на нерухоме майно. Крім того, позивач зазначає, що його права та інтереси порушені саме на вільне користування, як співвласника майном гуртожитку, але суду не надано доказів того, то майно - квартира [ADDRESS] є допоміжним приміщенням гуртожитку . З огляду на вищевикладене суд вважає, що відповідач [PERSON] як власник нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , на законних підставах розпорядився своїм майно, уклавши 05.09.2019 року договір купівлі-продажу зазначеної квартири з відповідачем [PERSON] , посвідчивши його у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Плигіної Ж.О. та зареєстрований у реєстрі за № 596. А відтак - позовні вимоги позивача про витребування квартири [ADDRESS] із володіння [PERSON] є безпідставними і необґрунтованими. Щодо вимог позивача про скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Плигіної Жанни Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48539066 від 05.09.2019 року 14:36:23 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] , то суд вважає, що ця вимога є похилою від вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, а тому також задоволенню не підлягає. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed