Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він працює у відповідача, з грудня 2021 року у нього почали вимагати медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби Covid-19. 01 лютого 2022 року йому вручено наказ про відсторонення від роботи за відсутності щеплення від хвороби. Так, ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, нормативно-правовому акті відсутній його обов`язок проводити щеплення та як наслідок відсторонення його від роботи. Даний наказ є незаконним та грубо порушує його права, є дискримінаційним. У добровільному порядку відповідач поновлювати його не погоджується. Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №31к від 01 лютого 2022 року КП «Боярське головне виробниче Управління житлово-комунального господарства» Боярської міської ради про відсторонення [PERSON] від роботи та поновити його на роботі; допустити негайне виконання рішення суду; зобов`язати КП «Боярське головне виробниче Управління житлово-комунального господарства» Боярської міської ради виплатити йому невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2022 року розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений строк сторони заперечень щодо такого розгляду не надали. 20 червня 2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача КП «Боярське головне виробниче Управління житлово-комунального господарства» Боярської міської ради. Не погоджуючись з позовом вказали, що ними у відповідності до постанови КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2» відсторонено позивача від роботи. Дана постанова є чинною та обов`язковою для виконання. За ст.46 КЗпП можливо відсторонити працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом в інших випадках, встановлених законом. Така підстава встановлена Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та постановою КМУ №1236. Вказали, що [PERSON] був обізнаний про обов`язковість щеплення, але не надав доказів проведення щеплення або довідку про наявність протипоказань до такого щеплення, оскаржуваний наказ є законним. Крім того, тимчасове увільнення від виконання службових обов`язків у порядку відсторонення від роботи не є звільненням, а є запобіжним заходом. На час відсторонення працівник не виконує роботи, а тому підстави для виплати заробітної плати відсутні. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] працює в КП «Боярське головне виробниче Управління житлово-комунального господарства» Боярської міської ради на посаді слюсар-електрика з ремонту електроустаткування. 01 лютого 2022 року [PERSON] було вручено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від Covid-19. З посиланням на наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункт 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, підприємство просило у [PERSON] до 30 січня 2022 року надати документ, який підтверджує наявність у нього профілактичного щеплення від COVID-19, або медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань, посилаючись при цьому на ст. 41 постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 та наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». [PERSON] також було попереджено, якщо до 31 січня 2022 року він не надасть жодного із зазначених документів, то 01 лютого 2022 року його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06.04.2000 року. Відповідно до ст. 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Факт обізнаності позивача про обов`язковість щеплення від Covid-19 або надання довідки про абсолютні протипоказання не оспорювався сторонами при розгляді справи. А [PERSON] у своїй позовній заяві також підтвердив дану обставину, а саме: «У грудні 2021 року Позивач стикнувся із грубим порушенням його конституційного права на роботу з боку Відповідача, яке полягало в тому, що Відповідач постійно незаконно вимагав на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2 та обмеження прав працівника щодо повноцінної роботи, що заборонена законом і віднесена як конфіденційна інформація». [PERSON] жодних письмових пояснень не надавав, а також не надав документ, який підтверджує наявність у нього профілактичного щеплення від COVID-19, або медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань. Наказом КП «Боярське головне виробниче Управління житлово-комунального господарства» Боярської міської ради №31-к від 01 лютого 2022 року [PERSON] відсторонено від роботи з 01 лютого 2022 року на час відсутності щеплення проти Covid-19 без збереження заробітної плати на підставі повідомлення про обов`язкове щеплення. Щодо правового регулювання на національному рівні питання відсторонення працівників у зв`язку з відсутністю у них щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2слід зазначити наступне. У пунктах «а», «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Так, чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивача у наказі № 31-к від 01 лютого 2022 року стало посилання на повідомлення працівника про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. При відстороненні позивача від роботи, роботодавець керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020р. № 1236, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.11.2021 року №2153, а також, відповідач взяв до уваги лист Міністерства економіки України від 03.11.21021 року № 4706-06/52950-03. Тобто, протягом грудня 2021 року в усному порядку та 01 лютого 2022 року позивача було під підпис повідомлено про те, що з 01 лютого 2022 року, відповідно до вимог постанови КМ України від 09.12.2020р. №1236 та наказу МОЗ України від 04.10.2021 року №2153, передбачене обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. Також позивачу було повідомлено про необхідність до 31 січня 2022 року надати документ, який підтвердить наявність у нього профілактичного щеплення проти COV1D-19, або медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань, а також, повідомлено про наслідки ненадання позивачем зазначених документів. У зв`язку з ухиленням [PERSON] від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 або надання довідки про наявність абсолютних протипоказань, заступником начальника з питань ЖКГ було видано наказ про відсторонення його від роботи, до усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи. Враховуючи встановлені судом обставини, нормативне регулювання даного питання, суд приходить до висновку про законність наказу щодо відсторонення позивача від виконання роботи з огляду на таке. Оспорюваний наказ виданий відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 зі змінами і доповненнями, який зобов`язує керівників установ, організацій, підприємств забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 та відсторонювати від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. При цьому, заперечуючи проти позову, відповідач посилається на Наказ МОЗ України від 04.10.2021 року за № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Суд вважає доведеним факт, що позивач був завчасно та належним чином проінформований про обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19. Безпідставними є посилання позивача на порушення відповідачем норм Конституції України, оскільки Наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021 року пройшов реєстрацію в Міністерстві юстиції України та відповідає Конституції України. Стаття 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом, зокрема, в інших випадках, передбачених законодавством, тобто дана стаття не містить вичерпного переліку підстав для відсторонення. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Окрім того, відсторонення не є порушенням права позивача на працю, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір не розірвано, а трудові відносини лише призупинено, та в даному випадку, не мало місце відсторонення за порушення трудової дисципліни. Оскільки судом не встановлено порушення вимог чинного законодавства при виданні наказу №31-к від 01 лютого 2022 року, підстави для стягнення середньомісячного заробітку також відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed