Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.09.2019 року він уклав із відповідачем договір про надання банківських послуг шляхом приєднання за заявою-анкетою про надання банківських послуг, за яким йому було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] . Станом на 14.11.2019 року на його поточному рахунку обліковувалась сума в розмірі 3 215 911,92 грн. У період з 15 по 19 листопада 2019 року ним через електронну платіжну систему «OTP SMART» було подано банку три платіжних доручення (№ 14 від 15.11.2019 року, № 15 від 18.11.2019 року та № 16 від 19.11.2019 року) про переказ коштів на поточний рахунок іншої особи ( [PERSON] ), відкритий в АТ «ОТП Банк», в загальному розмірі 3 215 000,00 грн. з призначенням платежів: оплата об`єктів нерухомості за попереднім договором купівлі-продажу від 11.10.2019 року. Однак, АТ «ОТП Банк» указані платіжні доручення не виконав та відхилив їх, про що в системі «OTP SMART» з`явилось відповідне повідомлення, яким пропонувалось за отриманням інформації звернутися до Довідкового центру АТ «ОТП Банк». В ході таких звернень він довідався, що кошти на його поточному рахунку арештовано і рахунок заблоковано, причини та правові підстави щодо таких обмежень права розпорядження рахунком або про ініціатора арешту тощо - протягом тривалого часу банком не повідомлялись, його звернення ігнорувались. Як зазначає позивач, з метою захисту своїх порушених прав в березні 2020 року він звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до АТ «ОТП Банк» про захист прав споживача (справа № 754/2880/20), рішенням якого від 05 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року цей позов було задоволено частково. Під час розгляду справи з`ясувалось, що причиною обмежень права розпорядження рахунком була ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.11.2019 року у справі №757/58268/19-к (провадження №1-кс-51808/2019) про накладення арешту на грошові кошти позивача на його поточному рахунку № [NUMBER] в АТ «ОТП Банк», яка була доставлена до банку у неналежний спосіб (простим поштовим листом) і тому, на його думку, виконанню не підлягала. 12.03.2021 року, після набрання законної сили рішення суду у справі № 754/2880/20, АТ «ОТП Банк» перерахував суму в розмірі 3 215 000,00 грн. з поточного рахунку позивача на поточний рахунок [PERSON] , без стягнення плати за виконання цього переказу. Позивач вказує і на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача для нього (позивача) настали вкрай негативні правові наслідки у вигляді завдання матеріальних збитків. Так, внаслідок невиконання ним грошових зобов`язань у правовідносинах із продавцем [PERSON] за попереднім договором купівлі-продажу нерухомості від 11.10.2019 року, а саме неперерахування їй до 22.11.2019 року суми в розмірі 3 215 000,00 грн., продавець звернулась до Деснянського районного суду м.Києва із позовом до нього про стягнення коштів. Рішенням суду від 03.12.2020 року у справі № 754/78/20 вказаний позов було задоволено та стягнуто з нього на користь [PERSON] 22 344 250,00 грн., з яких штраф в розмірі 16 075 000,00 грн. та пеня в розмірі 6 269 250,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, а також стверджуючи про порушення відповідачем його прав на належну якість банківської послуги, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» та про недоліки з боку останнього, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні нарахування в розмірі 242 089,50 грн. та три відсотка річних в сумі 126 045,61 грн., а також пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 22.03.2020 року по 11.03.2021 року, в розмірі 34 143 300,00 грн., а всього 34 511 435,11 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.05.2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача Танцюри Ю.Б. про застосування до спірних правовідносин приписів ч. 3 ст. 551 ЦК України, в якому представник відповідача просить застосувати вказані положення та зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені з 34 143 300,00 грн. до суми основного зобов`язання - 3 215 000,00 грн. 11.05.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Танцюри Ю.Б. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на власних припущеннях позивача, вказуючи на відсутність вини банку у ситуації, що склалась в зв`язку із надходженням ухвали, на підставі якої рахунок позивача було заблоковано. Посилання позивача на судові рішення у справі № 754/2880/2020 представник відповідача також вважала передчасними, оскільки на час подання відзиву дія судових рішень була зупинена. Представник відповідача також зауважила, що банк виконав судове рішення про перерахування грошових коштів з рахунку позивача у добровільному, а не у примусовому порядку. Крім того, позивач свідомо не вчиняв дій, спрямованих на перерахування коштів з його поточного банківського рахунку з метою штучного збільшення періоду нарахування інфляційних втрат, 3 % річних та пені, оскільки 17.06.2020 року банк повідомив позивача про зняття арешту з рахунку та відсутність будь-яких інших обмежень, а також було повідомлено про відсутність технічної можливості та правових підстав для виконання його платіжних доручень за спливом встановленого строку до виконання у 30 днів з дати їх виписки. Утім, позивач умисно не скористався такою можливістю та не надав нових платіжних доручень. Представник відповідача вважає недобросовісними дії позивача у справі № 754/78/20, оскільки під час розгляду справи [PERSON] не вважав за необхідне звернутись до суду із клопотанням про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, не оскаржував це рішення в апеляційному порядку, а також не надав доказів виконання такого рішення. Наведене, на думку представника відповідача, свідчить про наявність у позивача та [PERSON] недобросовісних намірів протиправного збагачення за рахунок коштів банку. Незалучення банку до участі у цій справі позбавило відповідача можливості звернутись до суду першої інстанції із відповідним клопотанням про застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст.551 ЦК України або оскаржити прийняте судом рішення в апеляційному порядку. Представник відповідача вважає безпідставними позовні вимоги з мотивів їх безпідставності, оскільки заявлені до стягнення суми інфляційних втрат, 3 % річних та пені розраховувались від розміру утриманих банком коштів, а не від вартості послуг банківського обслуговування, а також заперечила проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 300 000,00 грн., вважаючи його значно завищеним, таким, що не відповідає критерію розумності, співмірності та об`єктивної необхідності. Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. 13.05.2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява АТ «ОТП Банк» про захист ділової репутації, в якій відповідач просив визнати недостовірною інформацію, поширену [PERSON] у його позовній заяві до АТ «ОТП Банк» про захист прав споживача у справі № 754/4352/21. 04.02.2022 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про часткову зміну підстав позову, згідно якої представник позивача в порядку ч. 3 ст. 49 ЦПК України та з огляду на відмову позивача від позову у справі № 754/2880/20, яку прийнято ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року та визнано нечинними ухвалені у цій справі судові рішення першої та апеляційної інстанцій, визнає, що вже не може посилатися на встановлені у справі № 754/2880/20 обставини, як на преюдиційні згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, а тому частково змінює у цій частині підстави позову та вдається до доказування обставин справи в загальному порядку, відповідно до ст. 81 цього Кодексу. Сам предмет позову залишаються незмінними. До заяви додана позовна заява (доповнена та уточнена) та відповідні докази як невід`ємна частина заяви про часткову зміну підстав позову. Ухвалою суду від 13.04.2022 року задоволено клопотання представника відповідача Танцюри Ю.Б. про проведення засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 13.04.2022 року до суду надійшли заперечення представника відповідача Танцюри Ю.Б. проти прийняття до розгляду уточненої позовної заяви позивача, мотивовані тим, що позивач, на думку представника відповідача, одночасно змінює предмет та підстави позову, що відповідно до приписів ЦПК України не допускається. Ухвалою суду від 21.04.2022 року зустрічну позовну заяву АТ «ОТП Банк» до [PERSON] про захист ділової репутації повернуто, у задоволенні клопотання представника відповідача про повернення судового збору відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 21.04.2022 року прийнято заяву позивача про часткову зміну підстав позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.04.2022 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду в загальному порядку. 22.04.2022 року до суду надішла заява представника відповідача Танцюри Ю.Б. про відвід судді Скрипки О.І. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Скрипки О.І. від 26.04.2022 року вказану заяву про відвід визнано необґрунтованою та передано вирішення питання про відвід судді на розгляд іншому судді, в порядку ч. 3 ст. 40 ЦПК України. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Галась І.А. від 27 квітня 2022 року відмовлено представнику відповідача Танцюрі Ю.Б. у відводі судді Скрипки О.І. 04.05.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача Танцюри Ю.Б. на уточнену позовну заяву [PERSON] . У даному відзиві представник відповідача стверджує про порушення норм процесуального права при прийнятті заяви позивача про часткову зміну підстав позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення по суті позовних вимог представник відповідача мотивує тим, що поточний рахунок позивача було заблоковано та відмовлено у здійсненні грошового переказу правомірно, в порядку положень ст.1074 ЦК України щодо обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду, оскільки до АТ «ОТП БАНК» надійшла ухвала слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 04.11.2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019), якою накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на рахунку позивача. Вказану ухвалу слідчого судді було виконано відповідачем та вжито відповідних заходів щодо накладення арешту. Коли виявилось, що вказана ухвала слідчого судді є підробленою та до банку не направлялася, арешт було знято у використанні рахунку, то відповідач був позбавлений можливості виконати три платіжні доручення № 14 від 15.11.2019 року, № 15 від 18.11.2019 року та № 16 від 19.11.2019 року. Це зумовлено тим, що згідно до п. 3.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 банк платника приймає платіжне доручення до виконання протягом 30 календарних днів з дати його виписки. Представник відповідача зазначає, що позивач не був позбавлений права звернутися до банку із новими платіжними дорученнями про здійснення переказу, що позивачем здійснено не було, а відтак штучно збільшено строк невиконання грошових зобов`язань та збільшено період нарахування пені. Позивачу роз`яснювалось його право подати нові платіжні доручення. З цих підстав представник відповідача вважає, що позивач діяв недобросовісно, а також наголошує на тому, що позовні вимоги про визнання дій банку незаконними у межах справи № 754/4352/21 заявлені не були, а відтак і вирішенню судом не підлягають. Також представник відповідача посилається на те, що положеннями Конституції України та КПК України передбачено обов`язковість виконання ухвал слідчого судді і не регламентовано порядок їх направлення (простим чи рекомендованим листом). Нормами КПК України не передбачено, що ухвала суду про арешт підлягає виконанню виключно за умов, що її направлення до виконавця було здійснено рекомендованим або цінним листом. Посилаючись на ієрархію нормативно-правових актів України стверджують, що КПК України передбачає негайне виконання ухвали про арешт коштів незалежно від того, яким листом її було направлено виконавцю, а тому відповідач не порушив вимог законодавства, накладаючи на підставі отриманої простим листом ухвали слідчого судді арешт на кошти позивача. Добровісність банку щодо виконання ухвали слідчого судді, яка надійшла простим листом, підтверджується і тією обставиною, що у судів відсутні кошти на відправку кореспонденції, про що неодноразово повідомляла Державна судова адміністрація України. З урахуванням наведеного представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 09.06.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на вказаний відзив, в якій позивач не визнає наведені відповідачем заперечення та відхиляє їх. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав свої позовні вимоги та просив суд про їх задоволення, посилаючись на викладені у позові доводи із урахуванням заяви про часткову зміну підстав позову. Представник відповідача АТ «ОТП Банк» Танцюра Ю.Б. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 05.09.2019 року [PERSON] уклав із АТ «ОТП Банк» договір про надання банківських послуг, за яким позивачу, як клієнту, було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] , валюта рахунку - гривня. Укладення договору відбулось шляхом підписання сторонами заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП БАНК» № 005/001833/19 від 05 вересня 2019 року. Підписавши заяву-анкету, клієнт [PERSON] погодився (акцептував) та визнав невід`ємними частинами заяви-анкети типові договори, правила та тарифи АТ «ОТП БАНК»: Договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб (публічний), Правила користування рахунками АТ «ОТП БАНК» (публічні), Договір про надання послуг дистанційного обслуговування засобами системи OTP SMART (публічний) і Типові тарифи АТ «ОТП БАНК». Станом на 15 листопада 2019 року на поточному рахунку позивача обліковувалися його власні кошти в сумі 3 215 911,92 грн. Крім того, позивачем було активовано послугу дистанційного онлайн обслуговування клієнта засобами системи OTP SMART АТ «ОТП Банк». Відповідно до тарифів АТ «ОТП Банк» на обслуговування у системі OTP SMART (додаток № 1 до рішення Тарифного комітету № 21 від 13.05.2019) тариф на перекази в мережі АТ «ОТП Банк» на рахунок іншої особи, не встановлено (тобто такий переказ не тарифікується, комісія не стягується, вартість банківської послуги не визначено). У період 15 - 19 листопада 2019 року позивачем через систему OTP SMART, із урахуванням встановленого ліміту переказів не більш як 1 500 000,00 грн. на день, було подано до банку три платіжних доручення про переказ коштів на користь [PERSON] (поточний рахунок № № [NUMBER] в АТ «ОТП Банк»), із призначенням платежу - за нерухоме майно згідно попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 11 жовтня 2019 року, а саме: № 14 від 15 листопада 2019 року на суму 1 495 000,00 грн., яке прийнято відповідачем 15 листопада 2019 року; № 15 від 18 листопада 2019 року на суму 1 400 000,00 грн., яке прийнято відповідачем 18 листопада 2019 року та № 16 від 19 листопада 2019 року на суму 320 000,00 грн., яке прийнято відповідачем 19 листопада 2019 року. Всього позивачем, як клієнтом банку, було подано три розпорядження про перерахування його грошових коштів (здійснення видаткових банківських операцій) на загальну суму 3 215 000,00 грн. на користь [PERSON] , як іншого клієнта АТ «ОТП Банк», тобто в мережі банка (внутрішньобанківський переказ), а відтак не тарифікувалися. Однак, вказані розпорядження позивача банком виконані не були і грошові кошти не перераховані. Відмову у виконанні вказаних розпоряджень клієнта мотивовано тим, що 14.11.2019 року банком простим поштовим відправленням було отримано ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.11.2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) про накладення арешту на грошові кошти позивача на його поточному рахунку № [NUMBER] в АТ «ОТП Банк». Отриману у такий спосіб ухвалу відповідачем прийнято до виконання та того ж дня, 14.11.2019 р. накладено арешт на рахунок позивача, через що відмовлено у здійсненні грошових переказів. Судом також встановлено, що вказані грошові перерахування на користь [PERSON] здійснювались позивачем згідно умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 11.10.2019 року, за умовами якого позивач мав перерахувати [PERSON] 3 215 000,00 грн. (за врахуванням частково сплачених коштів готівкою) в строк до 22.11.2019 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 03.12.2020 року у справі № 754/78/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 22 344 250,00 грн., що складається з суми штрафу 16 075 000,00 грн. та пені в розмірі 6 269 250,00 грн. за невиконання п.п.14.1, 14.4 вищевказаного договору щодо сплати коштів за нерухомість. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. На виконання даного рішення Деснянським районним судом м.Києва 24.03.2021 року було видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Коновалова О.С. (виконавче провадження № 65630568, відкрите 01.06.2021 року). Судом також встановлено, що з огляду на невиконання відповідачем трьох вищевказаних платіжних доручень, [PERSON] звернувся у березні 2020 року до Деснянського районного суду м. Києва. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 05.08.2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.03.2021 року визнано протиправними дії відповідача щодо блокування банківського рахунку [PERSON] , відмови у здійсненні переказу та ненадання своєчасно інформації стосовно підстав блокування, а також зобов`язано відповідача здійснити протягом трьох днів з дня набрання законної сили рішенням суду переказ коштів в сумі 3 215 000,00 гр. з рахунку позивача на користь [PERSON] без стягнення плати за виконання цього переказу. Сторонами підтверджено, що на виконання цього рішення грошові перекази фактично було здійснено 12.03.2021 року. Ухвалою Верховного Суду від 03.11.2021 року вказані судові рішення визнано нечинними, прийнято відмову позивача від позову та закрито провадження у справі. Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на протиправність дій банку, внаслідок чого йому також було завдано збитків. Представник відповідача проти позову заперечувала, вважаючи вимоги необґрунтованими та безпідставними. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Правовідносини сторін регулюються приписами Глави 72 «Банківський рахунок» ЦК України та іншими положеннями чинного законодавства щодо банківських послуг, у тому числі й Законом України «Про захист прав споживача». Відповідно до ч.1 ст.1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дій з наміром завдати шкоди іншій особі чи зловживати правом в інших формах (ч.ч.2, 3 ст.13 ЦК України). Частиною 3 ст. 1066 ЦК України передбачено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно із ч. 2 ст. 312 цього Кодексу особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», який є спеціальним у даних правовідносинах, встановлено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків. Метою цього Закону є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника. Згідно із ст.3 цього Закону, він регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків. Стаття 55 наведеного Закону встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Пунктом 4 ст. 7 вказаного Закону саме Національному банку України законодавець делегував функцію встановлення для банків правил проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна. В свою чергу пунктом 7 ст. 15 зазначеного Закону повноваження щодо видання нормативно-правових актів Національного банку України надано Правлінню Національного банку України. Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей. Згідно із пунктом 4.4.4 Правил користування рахунками АТ «ОТП БАНК» (публічні), затверджених наказом № 256 від 01.10.2019 та які діють в АТ «ОТП БАНК» з 15.10.2019, Банк зобов`язався виконувати обов`язки, передбачені Договором (Договором про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб), цими Правилами, законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України. Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів врегульовано пунктом 9.1 глави 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976, далі - Інструкція № 22, якою чітко визначено, що: Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що розміщені на його рахунку/ах, відповідно до статті 1074 Цивільного кодексу України не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, установлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що розміщені на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця (далі - виконавець), судовим рішенням (у тому числі рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження (далі - документ про арешт коштів). Банк приймає до виконання документ про арешт коштів, який доставлено до банку самостійно виконавцем (представником/ повіреним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган. Банк також приймає до виконання постанову про арешт коштів, надіслану виконавцем у формі електронного документа, з дотриманням вимог законодавства України з питань електронного документообігу, електронних довірчих послуг, захисту інформації. Згідно із пунктом 1.3 Інструкції № 22, її вимоги поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Таким чином, діючим порядком виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів чітко встановлений спеціальний імперативний порядок, за яким банк приймає на виконання документ про арешт коштів, який: - доставлено самостійно виконавцем (представником/повіреним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу, або - надійшов рекомендованим або цінним листом, відправником якого є є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган, або - надіслано виконавцем у формі електронного документа, із дотриманням вимог законодавства України з питань електронного документообігу (тобто містить електронний підпис). Вбачається, що такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає. Надсилання до банку документа про арешт коштів простим листом (простим поштовим відправленням) Інструкцією № 22 не передбачено. З огляду на встановлені обставини, в тому числі і визнані сторонами, суд приходить до висновку про те, що відповідач АТ «ОТП Банк» наведеного порядку не дотримався і в порушення чинного порядку прийняв на виконання документ, який надійшов простим листом, наслідком чого стало обмеження прав позивача як клієнта банку та відмова виконати розпорядження клієнта з переказу його коштів. Обставина виконання відповідачем ухвали слідчого судді, яка надійшла до банку саме простим поштовим листом, а не рекомендованим або цінним листом, визнається самим відповідачем та крім того, підтверджується матеріалами справи, а саме: копією поштового конверту, який є простим, а не реєстрованим (рекомендованим або цінним) поштовим відправленням. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про поштовий зв`язок» та Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, реєстровані (рекомендовані та цінні) листи та прості листи є різними за правовим змістом, поштовою безпекою і технологією відправлення поштовими відправленнями. Реєстровані листи в обов`язковому порядку містять штриховий кодовий ідентифікатор (ШКІ), призначений для ідентифікації відправника та отримувача. В свою чергу прості листи такого ШКІ не містять та приймаються без будь-якої ідентифікації. З матеріалів справи також вбачається, що Шевченківським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві провадиться досудове розслідування по кримінальному провадженню № 12020100100002669 від 16.03.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 367 (службова недбалість) та ст. 358 (підроблення офіційного документу) КК України. З листа Управління від 21.05.2020 року № 12020100100002669 вбачається, що в ході досудового розслідування за фактом службової недбалості встановлено, що службові особи АТ «ОТП БАНК» 14.11.2019 року прийняли на виконання ухвалу слідчого судді Печерського районного суду від 04.11.2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) про арешт коштів [PERSON] , яка надійшла засобами поштового зв`язку до банку 14.11.2019 року простим поштовим відправленням (простий лист), в той час як відповідно до п. 9.1 гл. 9 «Порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів» Інструкції № 22 банк приймає на виконання документ про арешт коштів, який доставлено до банку самостійно виконавцем (представником/повіреним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган. Вказану ухвалу слідчого судді, яка надійшла до банку у неналежному порядку прийнято до виконання, банком накладено арешт на кошти на поточному рахунку [PERSON] , відмовлено йому у здійснені видаткових операцій на суму 3 215 000,00 грн. та обмежено права клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, чим заподіяно істотну шкоду. За таких обставин, за висновком досудового розслідування, невстановленими службовими особами АТ «ОТП Банк» вчинено службову недбалість, тобто неналежне виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремого громадянина, що кваліфіковано за ст. 367 КК України. Позивача [PERSON] визнано потерпілим у цьому кримінальному провадженні. Крім того, відповідно до листа Печерського районного суду м. Києва від 04.05.2020 року № 1488/20, ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.11.2019 р. у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) про накладення арешту на грошові кошти позивача не постановлювалась і на виконання до будь-яких установ судом не направлялась, а відтак є підстави вважати, що вона має ознаки підроблення. Крім того, листами Національного банку України від 14.09.2020 року та від 22.02.2021 року роз`яснено та підтверджено, що банк зобов`язаний дотримуватися вимог глави 9 Інструкції № 22 в частині виконання заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів, в тому числі приймання документів про арешт коштів клієнтів, порядок доставляння яких визначений абз. 3 пункту 9.1 цієї глави Інструкції. Банк повертає без виконання документ про арешт коштів, який надійшов до нього з порушенням порядку доставляння (простим поштовим відправленням). Вказані роз`яснення Національного банку України хоча і не є нормативно-правовими актами, проте заслуговують на увагу, оскільки виходять від суб`єкта, який власно і видав Інструкцію № 22, обов`язкову для виконання банками під час здійснення відповідних операцій. З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що вказана ухвала слідчого судді не підлягала прийняттю банком на виконання, оскільки поступила із порушенням порядку, встановленого пунктом 9.1 глави 9 Інструкції № 22. При цьому суд вважає безпідставними посилання відповідача на норми Кримінального процесуального кодексу України стосовно звернення судового рішення до виконання як на причину порушення ним встановленого порядку арешту коштів на рахунках клієнтів. Відповідно до ст. 2 цього Кодексу, одним із завдань кримінального провадження перш за все, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, недопущення того, щоб жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу. Кримінальний процесуальний кодекс України встановлює порядок кримінального провадження на Україні (ч. 1 ст. 1 цього Кодексу), а не порядок виконання заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів, який регулюється спеціальним законодавством, зокрема - ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Інструкцією № 22. Згідно із ч.2 ст.535 КПК України, суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення. Таким чином, наведеною нормою кримінального процесуального закону визначено загальне правило щодо необхідності надсилання копії судового рішення разом із розпорядженням про виконання і не встановлено порядок (умови) його надсилання, прийняття на виконання та безпосереднього виконання відповідним органом чи установою. Статтею 175 КПК України визначено, що ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором. Крім того, розділом пунктом 29.24 «Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей…», затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 17.12.2013 № 173 та яка була чинна на час спірних правовідносин, визначено, що виконання окремої ухвали (постанови) полягає в направленні (рекомендованим листом із розпискою про отримання) її копії органу, посадовій чи іншій особі для виконання. Вказана норма розміщена у розділі 29 «Звернення судових рішень до виконання» цієї Інструкції. Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що причиною порушення ним встановленого порядку арешту коштів на рахунку позивача було незабезпечення судів у 2020 році належним державним фінансуванням на здійснення поштових відправлень. Так, відповідно до листа Територіального управління ДСА України в м. Києві від 10.09.2020 року № 6-інф/З76-20-81/20, станом на листопад 2019 року витрати, пов`язані із відправкою поштової кореспонденції Печерського районного суду м. Києва, були профінансовані в повному обсязі в межах бюджетного фінансування відповідно до потреб суду. Згідно листа Печерського районного суду м. Києва від 10.09.2020 року № 3502/20, поштова кореспонденція суду у листопаді 2019 року направлялась у звичайному режимі. Накладення відповідачем арешту на грошові кошти на рахунку позивача мало місце 14.11.2019 року. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що обмеження права розпорядження рахунком та невиконання платіжних розпоряджень позивача було протиправним, оскільки при прийнятті на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 04.11.2019 року відповідачем було порушено обов`язкові для нього норми ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та п. 9.1 глави 9 Інструкції № 22. У протиправному невиконанні платіжних доручень позивача вбачається вина відповідача. Суд також вважає необґрунтованими посилання відповідача на ту обставину, що після зняття ним арешту з коштів на поточному рахунку позивача, банк у відповідності до п. 3.5 гл. 3 Інструкції № 22 вже не мав права здійснювати грошові перекази за платіжними дорученнями від 15.11.2019 року № 14, від 18.11.2019 року № 15 та від 19.11.2019 року № 16 на загальну суму 3 215 000,00 грн., оскільки на той час відбувся сплив 30-ти денного строку з дня їх виписки. Відповідно до п. 3.5 гл. 3 Інструкції № 22, банк платника приймає платіжне доручення до виконання протягом 30 календарних днів з дати його виписки. День оформлення платіжного доручення не враховується. Отже, за змістом вказаної норми Інструкції № 22 вказаним 30-ти денним строком врегульовано питання приймання платіжного доручення до виконання - тобто платник не може подати до свого банку платіжне доручення, виписане зі спливом такого 30-ти денного строку і таке платіжне доручення не підлягає прийманню банком платника. За обставинами ж даної справи платіжні доручення № 14 від 15.11.2019 року, № 15 від 18.11.2019 року та № 16 від 19.11.2019 року вже були прийняті Банком до виконання, відповідно - 15.11.2019 року, 18.11.2019 року та 19.11.2019 року, про що свідчать відповідні записи в графі «Одержано банком» кожного платіжного доручення. Однак, одержавши платіжні доручення, банк їх не виконав та, заблокувавши рахунок позивача, відмовив у їх виконанні. Платіжні доручення були подані позивачем до банку в день їх виписки із дотриманням визначеного пункту 3.5 глави 3 Інструкції № 22 строку, а тому такі твердження відповідача є безпідставними. Крім того, відповідно до ст.1073 ЦК України, у разі порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, банк повинен, зокрема, негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача. Як зазначила представник відповідача у відзивах на позовну заяву від 11.05.2021 року та 04.05.2022 року, банком 09.06.2020 року було отримано відповідь з Печерського районного суду м. Києва про те, що ухвала слідчого судді від 04.11.2019 року у справі № 757/58268/19-к суддею не постановлялась і на виконання до будь-яких установ не направлялась. За змістом відзиву, після цього АТ «ОТП Банк» невідкладно було вжито заходів по зняттю арешту з рахунку позивача і з цього моменту будь-які обмеження у його використанні були відсутні. Суд вважає, що отримавши 09.06.2020 року вказану відповідь, тобто виявивши порушення, відповідач в силу ст.1073 ЦК України був повинен самостійно здійснити перерахування відповідних сум за раніше поданими, проте не виконаними розпорядженнями позивача, на рахунок отримувача [PERSON] . Необхідність та можливість виконання банками платіжних доручень, поданих до них клієнтами в межах 30-ти денного строку з дня їх виписки, проте не виконаних банками в межах цього строку, також підтверджується правовими позиціями Верховного Суду у справах про зобов`язання банків виконати платіжні доручення клієнтів, викладеними у його постановах від 17 червня 2021 року у справі № 203/1964/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 910/20221/17, від 08 липня 2020 року у справі № 826/16912/16. З цих же підстав суд відхиляє і твердження представника відповідача про те, що після розблокування рахунку в червні 2020 року рахунку позивача він не був позбавлений права звернутись до банку із новими розпорядженнями про перерахування грошових коштів. Крім того, таке звернення є правом позивача, в той час, як в силу ст.ст.1073, 1091 ч.1 ЦК України банк мав самостійно усунути допущені ним порушення прав позивача. Заперечення представника відповідача проти позову з посиланням на недобросовісність позивача та процесуальні порушення у справі № 754/78/20 не можуть бути враховані судом, оскільки дослідження будь-яких обставин у вказаній справи виходить за межі повноважень суду у даній справі. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила про неправомірність прийняття до розгляду уточненої позовної заяви позивача, мотивовані тим, що позивач, на думку представника відповідача, одночасно змінює предмет та підстави позову, що відповідно до приписів ЦПК України не допускається. Суд зауважує на тому, що прийняв заяву позивача про часткову зміну підстав позову, оскільки позивачем частково змінено лише підстави позову, а предмет позову (матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення) залишається незмінним. Наведене відповідає вимогам ч. 3 ст. 49 ЦПК України та правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, від 13 березня 2018 року у справі №916/1764/17 і від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що у протиправному невиконанні платіжних доручень позивача вбачається вина відповідача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних, то суд зауважує наступне. Так, 12.03.2021 року відповідач перерахував кошти в розмірі 3 215 000,00 грн. з поточного рахунку [PERSON] № [NUMBER] на поточний рахунок [PERSON] № [NUMBER] в АТ «ОТП Банк», чим фактично усунув порушення прав позивача. Згідно із ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1091 ЦК України, банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні. Статтею 1089 ЦК України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов`язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту. Пунктом 8.2 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» також передбачено, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку. Банки та їх клієнти мають право обумовлювати в договорах інші, ніж встановлені в цьому пункті, строки переказу готівки. Відповідно до Додатку № 1 до Договору про надання послуг дистанційного обслуговування засобами системи OTP SMART (публічний), затвердженого наказом № 196-1 від 22.07.2019 внутрішньобанківські перекази мають виконуватися в операційний час системи (з 3:00 до 22:00 год.), протягом одного дня. Відтак, суд приходить до висновку, що прийняті відповідачем платіжні доручення позивача від 15.11.2019 року № 14, від 18.11.2019 року № 15 та від 19.11.2019 року № 16 мали бути виконані не пізніше наступного дня їх оформлення. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач у позовній заяві просить час прострочення виконання його платіжних розпоряджень для вирахування сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України рахувати з 20.11.2019 року, що є його правом виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Відтак, суми інфляційної компенсації та 3% річних обраховуються за період з 20.11.2019 року по 11.03.2021 року (останній день невиконання грошового зобов`язання), а всього - 477 діб. За таких обставин сума по 3% річних є наступною: 3 215 000,00 грн. х 3% / 100% / 365 днів х 477 днів = 126 045,61 грн. Суд також приходить до висновку, що позивачем правильно розраховані інфляційні нарахування за період прострочення, визначені в місяцях (грудень 2019 року - лютий 2021 року), де сукупний індекс інфляції становить 107,53% і загальна сума інфляційних нарахувань становить: 3 215 000,00 грн. х 107,53% / 100% - 3 215 000,00 грн. = 242 089,50 грн. Вказані розрахунки стороною відповідача належним чином не спростовані. Відтак, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та доведеними, а тому задовольняє їх. Щодо пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», то суд дійшов наступних висновків. Статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг), а частиною 5 цієї статті закону встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. У даному випадку вартість роботи (послуги) банка не визначено, відповідно до тарифів банку. В даному випадку, між сторонами наявні правовідносин, які виходять з договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України), а не з «депозитних правовідносин», а тому підлягає застосуванню правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, а не правова позиція, викладена у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, на яку посилається представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог в цій частині. Так, правовідносини по даній справі не можна вважати подібними із правовідносинами по справі № 761/16124/15-ц, оскільки там йде мова про депозитні правовідносини і вартість послуги банка було визначено. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц вказала на те, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України). Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України). Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Таким чином, з часу перерахування банком вкладу на поточний рахунок клієнта відповідно до умов укладеного між ними договору банк має сплатити проценти за користування цими грошовими коштами у розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України. Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу. Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом. Велика Палата у вказаній постанові наголосила на тому, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) не відступила від висновків та також зробила висновок про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача пені за період з 22.03.2020 року по 11.03.2021 року (в межах заявлених вимог), розмір якої має обраховуватись від загальної суми неперерахованих відповідачем коштів, та становить загалом 34 143 300,00 грн. Розрахунок вказаної суми перевірено судом та вважається правильним. Разом із тим, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Представником відповідача також подано заяву про застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України. Системний аналіз статті 551 ЦК України вказує на те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання судом оцінки поданим учасниками справи доказам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. З урахуванням обставин справи та вказаних правових позицій, суд приходить до висновку, що в даному випадку позивачу внаслідок неправомірних дій банку було заподіяно збитків у сумі 22 344 250,00 грн. - штрафні санкції, які стягнуто на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2020 року у справі № 754/78/20 з позивача на користь [PERSON] , що утворились внаслідок невиконання банком платіжних доручень. Виходячи з наведеного, оскільки заявлений розмір неустойки (34 143 300,00 грн.) перевищує розмір збитків (22 344 250,00 грн.), то у відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України - розмір пені за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає зменшенню до розміру фактично завданих збитків - 22 344 250,00 грн., виходячи також з принципу розумності та справедливості. Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Досліджуючи наявні докази при вирішенні спору по суті, суд вважає, що позивачем належним чином обґрунтовано та доведено його позовні вимоги щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних, а також пені, розмір якої підлягає зменшенню в силу приписів ч.3 ст.551 ЦК України. Інші заперечення та доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову повністю або в іншій частині не дають. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволенні позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні нарахування в розмірі 242 089,50 грн., 3 % річних в розмірі 126 045,61 грн., а також пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 22.03.2020 року по 11.03.2021 року в розмірі 22 344 250 грн. В іншій частині позову належить відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Розмір судового збору за подання цього позову фізичною особою, на час його подання, відповідно до Закону України «Про судовий збір», за вимогами майнового характеру, становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; а за вимогою немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, з відповідача на користь держави слід стягнути 11 350,00 судового збору.

Outcome: partial