Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

Позивач звернувся у грудні 2021р. до суду з позовом до Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним рішенням у сумі 100 000грн., стягнення судових витрат. Позов обґрунтував тим, що позивача наказом №61-к від 09.04.2021р. було відсторонено від виконання посадових обов`язків начальника обласного бюро судово-медичних експертиз на час проведення службового розслідування, однак такий наказ було скасовано рішенням суду від 30.08.2021р., яке набрало законної сили. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що неправомірні дії пов`язані з винесенням даного наказу, та як наслідок залишення позивача без заробітної плати, що унеможливило йому утримання двох батьків похилого віку, які є інвалідами ІІ та ІІІ груп, утримання двох неповнолітніх дітей та оплата навчання сина, який є студентом, оплати дітям гуртків, секцій, оздоровлення їх в літній період, витрат на лікування самого позивача (хронічне захворювання та необхідність щорічного санаторно-курортного лікування). Всі подані заяви позивачем від 08.04.2021р., залишено без розгляду відповідачем, і тільки 02.07.2021р. повідомлено, що такі не розглядались в зв`язку з відстороненням від займаної посади. Також, внаслідок таких дій відповідача постраждала ділова репутація позивача, безперервний професійний розвиток з метою наступної атестації, професійного спілкування, а також необхідністю звернення за захистом до суду. Подано висновок соціально-психологічного дослідження №11-12-21 щодо моральної шкоди завданої потерпілому на суму 58500грн. (громадська експертиза) на підтвердження визначення такої шкоди. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити з підстав зазначених у позові та доповнення до позову та усних пояснень. Окрім того, представник позивача акцентував увагу суду на тому, що після відсторонення позивача від займаної посади за скасованим наказом, відбулося приниження відповідачем позивача в якого в підпорядкуванні є близько 100 працівників, колектив змінив своє ставлення до нього, а відповідач визнав допущену помилку щодо прийняття наказу про відсторонення шляхом виплати позивачу затриманої заробітної плати. Сама завдана шкода є й значно більшою від заявленої суми позову, однак це зможе хоча б частково відшкодувати завдані страждання, приниження та необхідності утримувати сім`ю на час відсторонення без наявної виплати заробітної плати. Представник відповідача заперечив що даних вимог та суду пояснив, що про наявність у керівника [PERSON] декількох кримінальних проваджень та здійснення досудового розслідування щодо нього за кримінальні правопорушення передбачені ч.3 ст.368 КК України (хабар), а також про направлення вже обвинувальних актів в лютому 2021р. до суду, дізнались офіційно тільки з листа Управління СБУ області у квітні 2021р., хоча кримінальні провадження були й розпочаті ще в серпні 2018р. та березні 2019р. Дійсно, наказ про відсторонення від виконання посадових обов`язків начальника обласного бюро судово-медичних експертиз [PERSON] на час проведення службового розслідування був скасований окружним адміністративним судом, але з формальних підстав, тобто недотримання порядку прийняття. Після отримання рішення суду від 30.08.2021р., яке набрало законної сили у жовтні 2021р. у адміністративній справі, а також рішення про стягнення недоотриманої зарплати у цивільній справі, яке було пред`явлено до Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації, позивачу було виплачено недоотриману заробітну плату за період відсторонення, а саме з 12.04 по 11.06.2021р., в сумі 30762 грн. На даний час позивач також відсторонений від вказаної посади в межах розгляду кримінальних проваджень, які перебувають на розгляді в суді за обвинувальними актами щодо нього, й судом буде також надаватися оцінка таких вчинків, які в свою чергу, у разі підтвердження, також можуть дискредитувати принциповість, чесність та справедливість державних органів в цілому. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] наказом керівника Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації №61-к від 09.04.2021р. «Про проведення службового розслідування стосовно [PERSON] » було відсторонено від виконання посадових обов`язків начальника обласного бюро судово-медичних експертиз на час проведення службового розслідування з 12.04.2021р. по 11.06.2021р. щодо фінансово-господарської діяльності підпорядкованого закладу охорони здоров`я (а.с.21). Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021р., яке набрало законної сили 12.10.2021р., у справі №300/2270/21, наказ керівника Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації №61-к від 09.04.2021р. «Про проведення службового розслідування стосовно [PERSON] » було визнано протиправним та скасовано (а.с.29-31). Судом за участі тільки позивача (відповідач Департамент охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації не з`являвся) було встановлено, що недотримано спеціальної процедури ініціювання службового розслідування у разі виявлення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, оскільки підставою для проведення такого розслідування став саме лист СБУ в Івано-Франківській області від 08.04.2021р. (про наявність відкритих кримінальних проваджень та складених обвинувальних актів стосовно вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.368 КК України, які направлені для розгляду в суд), а не інформація спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або за приписом НАЗК, тобто в порушення норм ч.3 ст.65-1 Закону України «Про запобігання корупції» та Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Отже, даним доказом судовим рішенням, на який саме й посилався позивач в обґрунтування позовних вимог, та представник позивача під час пояснень, судом не надавалась оцінка щодо самого факту доведення до відома роботодавця наявних декілька кримінальних правопорушень вчинених начальником обласного бюро судово-медичних експертиз [PERSON] , що й стало підставою реагування керівника на вчинені вже повторні дії керівником підпорядкованого закладу, а було надано оцінку законності видачі керівником Департаменту оспорюваного наказу саме за процедурою та підставою його прийняття (повідомленням відповідного органу). Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Отже, рішення про відсторонення було позивачем оскаржене до суду в порядку визначеному КАС України. При цьому, як вбачається зі змісту судового рішення, питання стягнення невиплаченої заробітної плати під час 2-х місячного відсторонення, за наслідком оспорення самого наказу роботодавця, позивачем у адміністративній справі не ставилось, а тому він звернувся вже до Івано-Франківського міського суду з позовом щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 30762грн. (справа №344/19084/21). На підставі поданого [PERSON] позову до Обласного бюро судово-медичної експертизи про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відповідачем було самостійно після відкриття провадження в цивільній справі прийнято наказ №254-к від 22.12.2021р. та виплачено [PERSON] 30.12.2021р. середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 30762грн., згідно платіжного доручення від 29.12.2021р. (ухвала суду від 12 квітня 2022 року,\~ яку позивач не долучав до справи що розглядається, однак з доказу долученого представником відповідача на а.с.117, судом в ЄДРСР перевірено наявність такої ухвали, згідно якої провадження у цивільній справі було закрите в зв`язку з виплатою коштів під час розгляду справи) (а.с.117-119). В зв`язку з цим, помилковими є доводи представника позивача про те, що виплата відповідачем заробітньої плати за час вимушеного прогулу є автоматично визнанням неправомірності прийнятого наказу про відсторонення, так як наказ був скасований в судовому порядку та взято рішення суду до виконання, яке набрало законної сили (право на оскарження є процесуальним), а після звернення [PERSON] знову до суду з позовною заявою про стягнення невиплаченої зарплати, сторона відповідача добровільно виконала його вимоги, оскільки наказ на підставі якого й здійснено недонарахування скасовано в судовому порядку. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування саме моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (тобто незалежно від вини: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом). Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди (як матеріальної, так і моральної), завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Отже, шкода відшкодовується залежно від вини, а в деяких випадках визначених законом без вини. У даному спорі, наявність вини підлягає доказуванню. Моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що неправомірні дії пов`язані з винесенням даного наказу про відсторонення у квітні 2021р., та як наслідок залишення позивача без заробітної плати на період з 12.04.2021р. по 11.06.2021р., унеможливило йому утримання двох батьків похилого віку, які є інвалідами ІІ та ІІІ груп, утримання двох неповнолітніх дітей та оплата навчання сина, який є студентом, оплати дітям гуртків, секцій, оздоровлення їх в літній період, витрат на лікування самого позивача (хронічне захворювання та необхідність щорічного санаторно-курортного лікування). Також, внаслідок таких дій відповідача постраждала ділова репутація позивача, безперервний професійний розвиток з метою наступної атестації, професійного спілкування, необхідністю звернення до суду. Як вже зазначено вище, [PERSON] наказом керівника Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації №61-к від 09.04.2021р. було відсторонено від виконання посадових обов`язків начальника обласного бюро судово-медичних експертиз саме на час проведення службового розслідування з 12.04.2021р. по 11.06.2021р., тобто на 2 місяці. Що стосується доводів позивача про неможливість несення витрат в цей період відсторонення на батьків, дітей, оплату навчання сина та особистого лікування, то слід зазначити, що оплата навчання сина [PERSON] згідно договору від 15.09.2020р. (пп.9,10) складає за 2021р. в розмірі 28000грн. і повинна була бути внесена позивачем до 01.02.2021р. та наступна частина 01.09.2021р. (а.с.14-15,12), обидві дати оплати не охоплюють період відсторонення, як і не доведено позивачем те, що така оплата здійснюється виключно з доходів саме позивача в сім`ї, окрім того він міг бути отримувачем заробітної плати до 12.04.2021р. та після 11.06.2021р., а вподальшому скористався правом цивільного захисту в суді щодо стягнення недоотриманих коштів за вказаний період, тому такі доводи відхиляються судом. Доводи ж про неможливість оплати дітям гуртків, секцій, оздоровлення їх в літній період (хоча літній період охоплено у відстороненні тільки на 11 днів), взагалі не підтверджені доказами про такі несення витрат, розміри оплати їх тощо. Не є належним доказом і надані посвідчення батьків позивача (а.с.16-19), оскільки такі отримують державні виплати - пенсії, а позивач не є опікуном останніх, докази щодо цього матеріали справи не містять. Аналогічно, довідка про лікування позивача датована 2018 роком (а.с.20), що не є підтвердженням понесених в період з 12.04.2021р. по 11.06.2021р. витрат на лікування чи необхідністю таких витрат в період відсторонення. Щодо доводів про те, що внаслідок таких дій відповідача постраждала ділова репутація позивача, безперервний професійний розвиток з метою наступної атестації, професійного спілкування, необхідністю звернення до суду за захистом своїх прав, то такі доводи в даних цивільних правовідносинах не знайшли свого підтвердження. З метою об`єктивного розгляду предмету доведення вимог, судом було отримано інформацію з якого періоду перебували на розгляді в суді кримінальні провадження №42018090000000057 від 09.08.2018р. та №42020090000000048 від 29.07.2020р. про обвинувачення у вчиненні злочину за ч.3 ст.368 КК України (на даний час перебувають на розгляді у Івано-Франківському міському суді) і чи були наявними інші відсторонення [PERSON] в рамках даних кримінальних проваджень. Так, у кримінальній справі №344/1886/21 (кримінальне провадження №42020090000000048), розглядались клопотання про відсторонення підозрюваного [PERSON] від займаної посади і ухвалою від 15.10.2020р., 10.12.2020р., 12.01.2021р. його було відсторонено від займаної посади начальника Івано-Франківського обласного бюро СМЕ терміном до 10.12.2020р., 13.01.2021р., 14.02.2021р. відповідно, а також ухвалою від 14.06.2021р. на час судового розгляду (його відсторонення й триває по даний час), а тому наявні були відсторонення [PERSON] вперше ще з 10.12.2020 року в кримінальному провадженні, як наслідок відбулося дізнання підлеглими чи іншими особами про таке відсторонення та наявність досудового слідства щодо позивача, звідси на переконання суду не є підтвердженими доводи сторони позивача про те, що саме відсторонення за наказом роботодавця від 09.04.2021р. спричинило саме приниження його як керівника, перервався професійний розвиток, професійне спілкування. Тим паче з 14.06.2021р. було наявним й надалі відсторонення на час всього судового розгляду до грудня 2021р. (дня подання даного цивільного позову), триває запобіжний захід обраний в кримінальноій справі й на час ухвалення цього рішення. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. У даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. А тому, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, зокрема належні та допустимі докази на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача (щодо видачі наказу роботодавця зі скасуванням судом такого) та моральною шкодою, завданою цим наказом. Причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою, з`ясовується між причиною, тобто протиправністю поведінки, та шкодою, як наслідком. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Це відповідає концепції причини - умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди. Вина заподіювача шкоди є суб`єктивним елементом. Тут діє презумпція заподіювача шкоди (за аналогією майнової шкоди). Ця презумпція полягає не у звільненні позивача від доведення вини заподіювача шкоди, а лише розподіляє обов`язки з доказування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду). Оцінюючи всі докази кожен зокрема та в сукупності, суд приходить до висновку, що до позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. Разом із тим суд погоджується з тим фактом, що внаслідок саме видачі з недотриманням процедури наказу роботодавця про відсторонення, і як наслідок невиплати два місяці через це заробітної плати, що повернута відповідачем пізніше, він можливо й пережив неприємні емоції, однак скористався правом оскарження бездіяльності в судовому порядку за вимогами як КАС України, так і ЦПК України. Проте, в позовній заяві та в ході розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій органу виконавчої влади і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів. Сам факт наявності судового рішення, яким скасовано наказ про відсторонення, не являється на переконання суду прямим доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування. З огляду на те, що "розумність"і "справедливість" що зазначена у ст. 23ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. ЄСПЛ часто використовує інші способи залагодження моральної шкоди, нематеріальні. У справі Аміхалай проти Молдови (20.04.2004) зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Те саме зазначено у рішення Білуха проти України (09.11.2006). У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. У п. 54. рішення ЄСПЛ "Перна проти Італії"від 25 липня 2001 року, суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція у рішенні ЄСПЛ "Нільсен і Йонсен проти Норвегії". Подано позивачем до матеріалів справи висновок соціально-психологічного дослідження №11-12-21 моральної шкоди потерпілого на суму 58500грн. (громадська експертиза) на підтвердження визначення завданої шкоди в сумі 100000грн. (а.с.32-73). Але, за ст.76 ЦПК України це є один з письмових доказів, який оцінюється судом в сукупності з іншими доказами, та не є висновком експертизи. Зважаючи на викладене вище, суд не вважає також і доведеним спричинення відповідачем моральної шкоди з цих підстав, що постраждала ділова репутація позивача, його безперервний професійний розвиток з метою наступної атестації, професійного спілкування. А звернення до суду є процесуальним правом у разі порушення самої процедури відсторонення, як в даному випадку встановлено було судом у адміністративній справі. Щодо того, що всі подані позивачем заяви від 08.04.2021р. (а.с.23-26) до керівника відповідача (про надання відпустки з 21.04.2021р на 20 днів, надання матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні відпустки, про дозвіл на роботу за сумісництвом на посаді лікаря експерта на 0.5 ставки, та про відрядження в Київ з 24.05 по 28.05.2021р. на медичний форум), залишено без розгляду і тільки 02.07.2021р. на його запит від 24.06.2021р. повідомлено, що такі не розглядались в зв`язку з відстороненням від займаної посади (а.с.27-28), то слід зазначити наступне. За ст.10,11 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються певним категоріям працівників, а також на вимогу працівника передбачено випадки перенесення відпустки\~ на інший період. Отже, з даних норм закону основна щорічна відпустка завчасно узгоджується між працівником та керівником, і не може залежати тільки від бажання вказаного періоду працівника, крім випадків передбачених законом. На запитання суду щодо спілкування з керівником Департаменту ОЗ ОДА працівника Іваськевича І.Б. щодо поданої заяви про надання йому щорічної відпустки з 21.04.2021р на 20 днів, він вказав, що заяви про відпустку та матеріальну допомогу пов`язану з відпусткою (як і інші 2 ще заяви) він подав у відділ реєстрації документів, і чи накладалася будь яка резолюція на даних заявах йому не було відомо до часу отримання відповіді на його запит 02.07.2021р. Звідси слід прийти висновку, що відповідно до норм трудового законодавства самі заяви, які містять прохання конкретної особи про надання відпустки, не вважаються належним підтвердженням такого волевиявлення зі сторони і керівника на таку. За відсутності попередньої згоди саме обох сторін трудових правовідносин, не вважається що надання такої відпустки є неправомірною дією чи бездіяльністю. Позивач не надав інших доказів, як погодження графіку чи повідомлення його як працівника (керівника підпорядкованої установи) про дату початку відпустки керівником Департаменту ОДА не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну чи інших доказів, про що вказано вище. А в подальшому з 12.04.2021р. він був відсторонений від займаної посади, при цьому наказом який виданий на підставі листа СБУ, який також датовано 08.04.2021р., як і самі заяви позивача на ім`я керівника, а тому як слідує з відповіді відповідача наявної в матеріалах справи такі не могли бути розглянуті. Аналогічно щодо заяв від 08.04.2021р. про дозвіл на роботу за сумісництвом на посаді лікаря експерта на 0.5 ставки з 09.04.2021р., та про відрядження в Київ з 24.05 по 28.05.2021р. на медичний форум. Поняття «сумісництво» визначено постановою КМУ Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій від 03.04.1993 № 245 та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.06.1993 р. за N 76. Отже, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно. Нормативні документи також встановлюють обмеження на роботу за сумісництвом певних категорій працівників. Відрядження це поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, установи, організації для виконання службового доручення поза місцем постійної роботи. Працівникам, які відбувають у відрядження, гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, виплачуються добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати на житло в порядку і розмірах, визначених чинним законодавством (ст. 121 Кодексу законів про працю України). А тому відрядження це взагалі воля керівника, а не бажання працівника (чи керівника підпорядкованої установи до вищестоящого керівника). Хоча предметом доводів зі сторони позивача не було саме відсутність чи наявність підстав для позитивного вирішення його заяв керівником відповідача, але доводилось тільки факт не розгляду їх, то суд вважає, що такий розгляд заяв керівника підпорядкованої установи мав місце так як заяви того ж дня чи наступного дня за правилами діловодства повинні бути надані керівнику для резолюції та подальшого як наслідок видачі наказу у разі їх задоволення, але разом з тим не надання письмової відповіді позивачу (чи усно було належне повідомлення керівником відповідача позивача, суду так і не вдалось з`ясувати) не могло спричинити ту моральну шкоду яка заявлена даним позовом. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ст. 13 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зважаючи на все вищезазначене, позов в цілому є недоведений перед судом. Що стосується понесених судових витрат, зокрема судового збору в сумі 1000грн., витрат на проведення громадської експертизи 6500грн., на пересилку документів на експертизу в сумі 52грн., витрат на правову допомогу в сумі 9000грн. (а.с.11, 74-77,104-110), які просив позивач стягнути з відповідача, то оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, такі витрати залишаються за позивачем і стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed