Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до суду з вимогами до [PERSON] просив присудити до стягнення з [PERSON] на свою користь суму позики в розмірі 1 655 640 гривень заборгованість за договором позики №8277 від 28 грудня 2009 року, розмір інфляційних втрат в сумі 2 375,80 гривень, 3% річних в розмірі 322 919,33 гривень, та судові витрати по сплаті судового збору. 20 січня 2021 року Дарницьким районним судом міста Києва постановлено ухвалу про направлення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням трьох відсотків річних та установленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва, для подальшого розгляду. 01 червня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справ та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. За змістом положень ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. З дотриманням вимог статтей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України, 11 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позов поданий представником відповідача - адвокатом Маляр Станіславом Анатолійовичем, висловлюючи свою позиції щодо предмету позову відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 25 серпня 2021 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. 10 листопада 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Маляр Станіслава Анатолійовича про поновлення процесуального строку для подання до суду клопотання про витребування доказів. Клопотання представника відповідача - адвоката Маляр Станіслава Анатолійовича щодо зобов`язання позивача надати докази та витребування матеріалів цивільної справи №361/3295/17, яка перебувала в провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області, яке подано до суду 29 вересня 2021 року, зареєстроване в канцелярії суду за вх. № 64686/1, залишено без розгляду. 10 листопада 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Маляр Станіслава Анатолійовича про повернення позивачу відповіді на відзив, яке оголошене представником відповідача в судовому засіданні 10 листопада 2021 року та занесене до журналу судового засідання. 10 листопада 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. 06 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Маляр Станіслава Анатолійовича про поновлення процесуального строку для долучення доказів у цивільній справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснив, що 28 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №8277. За умовами цього договору позики, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 745 600,00 гривень, що за середнім курсом продажу доларів комерційними банками міста Києва на день підписання цього договору становило 93200 доларів США, а позичальник прийняла і зобов`язалась повернути позикодавцю таку ж саму суму грошових коштів у строк до 28 червня 2014 року. У порушення вимог закону та умов договору відповідач свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконала, повернула лише частину суми еквівалентну 34 800 доларів США, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі еквівалентному 58 400 доларів США, з урахуванням девальвації національної грошової одиниці України відповідно до п. 3.1 Договору позики. Крім того, відповідно до п. 6 Договору позики, до того ж, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням в встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Таким чином відповідач, починаючи з 28 червня 2014 року, зобов`язана сплатити на користь позивача розмір інфляційних втрат в сумі 2 375,80 гривень, та 3% річних в розмірі 322 919,33 гривень. Представник відповідача - адвокат Маляр Станіслав Анатолійович в судовому засіданні висловив свою позицію щодо підстав для відмовити у задоволенні позову, просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та поданої до суду заяви про застосування строків позовної давності, додатково пояснив, що між сторонами 28 грудня 2009 року, укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В., за яким відповідач взяла в борг у позивача 932 000,00 гривень. Відповідно до п. 3 Договору позики, термін повернення боргу встановлений до 28 червня 2014 року, в той же час позивач звернувся з позовом до суду лише 30 грудня 2020 року, засобами поштового зв`язку, що підтверджується датою відбитку на поштовому конверті при направленні позову до суду. Крім того, позивачем на власний розсуд визначено розмір заборгованості за договором позики, без врахування погашенням відповідачем заборгованості. Також представник наголосив, що позивач скористався своїм правом та звернувся до приватного нотаріуса, яким вчинено виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, який є відмінний від суми заявлених позовних вимог, на разі виконавчий напис пред`явлений до примусового виконання, відкрите виконавче провадження, по якому стягнення триває. Вислухавши думку учасників цивільного процесу, наведеними сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 28 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №8277, відповідно до якого, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 745 600,00 гривень, за середнім курсом продажу доларів США комерційними банками міста Києва на день підписання цього договору становить 93 200,00 (дев`яносто три тисячі двісті доларів США) 1 долар США = 8,00 гривень, а позичальник приймає і зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 2 Договору позики, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем позичальнику під час підписання цього договору. На підтвердженням отримання всієї суми позики позичальник видає позикодавцеві розписку про отримання своєї суми позики. На підтвердження передачі коштів обумовлених договором відповідачем [PERSON] складено розписку від 28 жовтня 2009 року. (а.с.13) З розписки про отримання позики від 28 жовтня 2009 року вбачається, що [PERSON] 28 жовтня 2009 року отримала від [PERSON] , грошові кошти у сумі 745 600,00 грн., що становить в еквіваленті 93 200 дол. США, згідно Договору позики від 28 грудня 2009 року за № 8277. (а.с.13) Відповідно до п. 4 Договору позики, повернення позики має бути здійснено за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5 Договору позики, позика вважається повернутою в момент отримання позичальником розписки від позикодавця про отримання всієї суми позики, після сплати останньої суми повернення позики. Відповідно до п. 7 Договору позики, в разі, коли позичальник своєчасно не повернув позикодавцю позику згідно визначеного у п. 3 цього договору строку, а також в разі якщо позичальник не поверне, встановленому договором, частину суми позики, передбачену пунктом 3 цього договору, більш ніж як за шість місяців, позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України. Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України). Крім того, частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, договір позики, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів, а також інші істотні умови. У відповідності до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно п. 3 Договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі, що були передані йому позикодавцем), згідно умов цього договору у строк до 28 червня 2014 року. При цьому повернення позики має бути здійснюватися щомісячно, рівними частинами до 10 числа кожного місяця починаючи з лютого місяця 2010 року. На підтвердження повернення певної грошової суми позикодавець видає позичальнику розписку про отримання повернення частини позики. Відповідно до п. 3.1 Договору позики, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 93 200, (дев`яносто три тисячі двісті доларів США) за середнім курсом продажу доларів США комерційних банків м. Києва на день повернення суми (або частини) позики. Статтею 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Девальвація - офіційне зменшення золотого вмісту грошової одиниці чи зниження курсу національної валюти щодо золота, срібла, певної іноземної валюти. У сучасних умовах термін застосовується для ситуацій значного зниження курсу національної валюти відносно «твердих» валют (зазвичай, щодо долара США, євро, SDR). Девальвація розглядається як інструмент центральних банків з управління національною валютою, протилежний ревальвації. В умовах плаваючого валютного курсу не відбувається прямого офіційного призначення вартості національної валюти. Центральний банк може лише непрямими методами (валютними інтервенціями) змінювати курс. У цих умовах девальвація буде не результатом прийняття офіційного документа, а результатом зміни вартості валюти під впливом ринкових механізмів. Розрізняють офіційну (відкриту) і приховану девальвацію. При відкритій девальвації Центральний банк країни офіційно оголошує девальвацію національної валюти, з обігу вилучаються знецінені паперові гроші або відбувається обмін таких грошей на нові, стійкі кредитні гроші (але за курсом, відповідним знеціненню старих грошей, тобто нижчим). При прихованій девальвації держава знижує реальну вартість грошової одиниці по відношенню до іноземних валют, не вилучаючи знецінені гроші з обігу. Відкрита девальвація викликає зниження товарних цін, прихована ж девальвація не веде сама по собі до зміни цін. Відповідно до ч. 1, 2ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики,позивач посилається на наступні обставини, що відповідно до п. 3, 3.1 Договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі, що були передані йому позикодавцем), згідно умов цього договору у строк до 28 червня 2014 року. При цьому повернення позики має бути здійснюватися щомісячно, рівними частинами до 10 числа кожного місяця починаючи з лютого місяця 2010 року. На підтвердження повернення певної грошової суми позикодавець видає позичальнику розписку про отримання повернення частини позики. Договору позики, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 93 200, (дев`яносто три тисячі двісті доларів США) за середнім курсом продажу доларів США комерційних банків м. Києва на день повернення суми (або частини) позики. Однак всупереч умовах договору, станом на 01 вересня 2015 року відповідач повернула лише частину суми еквіваленту в розмірі 34 800 доларів США, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі еквівалентному 58 400 доларів США. Як вбачається, з Договору позики від 28 грудня 2009 року [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 745 600,00 гривень, за середнім курсом продажу доларів США комерційними банками міста Києва на день підписання цього договору становить 93 200,00 (дев`яносто три тисячі двісті доларів США) 1 долар США = 8,00 гривень, а позичальник приймає і зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором. Суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що сума заборгованості у [PERSON] , перед позивачем [PERSON] за Договором позики від 28 грудня 2009 року, становить в умовних одиницях - доларах США в еквіваленті до гривні України, оскільки, відповідно до Договору позики та власноручної розписки про отримання коштів, зазначено сума коштів, яка виражена та отримана відповідачем, саме у гривні. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 Цивільного кодексу України). Доводи позивача [PERSON] про використання у якості преюдиції сторонами цієї справи обставин, встановлених у постанові Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі за № 361/3295/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлака Олег Вікторович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а отже цим рішенням підтверджується часткове погашення суми позики [PERSON] на користь [PERSON] , є безпідставними, з огляду на наступне. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 522/7758/14-ц та встановив, що якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тобто, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не може мати преюдиційного значення під час розгляду інших справ оскаржуване у цій справі постанова Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі №361/3295/17. Обставини, на які посилається позивач [PERSON] , за умов розгляду судом інших справ, зокрема з участю сторін цієї справи, підлягають встановленню на загальних підставах. Стосовно нарахування з боку позивача [PERSON] індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 2 375 859,80 грн., та трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 322 919,33 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до п. 6 Договору позики, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний повернути грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК З огляду на те, що відповідач, як встановили суди попередніх інстанцій, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинний сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 14-448цс19-ц. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для застосування до склавшися відносин санкцій цивільно-правового характеру, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не доведено факту виникнення у відповідача зобов`язання щодо сплати боргу за Договором позики, в розмірі визначеному позивачем та відсутності доведених обставин, щодо невиконання відповідачем, як позичальником, грошового зобов`язання у заявленому розмірі та без врахування попередньо виплаченої суми боргу, тому відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат у розмірі 2 375 859,80 грн., та трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 322 919,33 грн., Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, про що заявлено стороною відповідача на стадії розгляду справи суду виходить з наступного. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252-255 Цивільного кодексу України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 с.267 Цивільного кодексу України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. При вирішенні спору суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, з урахуванням поданої до суду заяви відповідача, оскільки надавши оцінку заявленим вимогам та наведеним позивачем підставам позову встановлено відсутність доведених обставин правомірності нарахування розміру заборгованості за договором позики, визначений позивачем без дотримання умов договору та виходячи із власних міркувань і трактувань норм права, шо є окремими предметом доказування, тому відмовив у задоволенні позову через необґрунтованість останнього. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність. У справі «Класс та інші проти Німеччини» від 6 січня 1978 року Суд підкреслив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Гарантованість прав судовим захистом включає право на справедливий судовий розгляд, доступ до правосуддя, рівність сторін; єдність громадянських і інших прав та їх соціальну еволюцію тощо. Важливою передумовою забезпечення права справедливого судового розгляду як умови дії принципу верховенства права є: право особи на незалежний і безсторонній суд, право розумного терміну розгляду, принцип рівності сторін. Виходячи з положень ст.13 Цивільного процесуального кодексу України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням трьох відсотків річних та установленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed