Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. Представник позивачки [PERSON] адвокат Гивель В.П. подав до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідач), в якому просить виселити [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що житловий будинок у [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідач проживає разом з нею і її сім`єю як член сім`ї, однак проживання з відповідачем є нестерпним, оскільки він веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить додому у нетверезому стані, псує майно позивача, влаштовує сварки, що було причиною звернення в поліцію. Одного разу відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вигнав позивачку на вулицю, де вона і ночувала. Відповідач неодноразово застосовував домашнє насильство відносно позивачки та її дочки, на підставі чого вони зверталися з цього приводу в поліцію, проте це ніякого впливу на його поведінку не мало. Своєю поведінкою відповідач порушує право позивачки та інших членів її сім`ї на спокійне життя, завдає їм моральних страждань та подає негативний приклад її внукам. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що відповідач обзивав її нецензурними словами, зловживав спиртними напоями, вчиняв побої її і доньки. Близько одного року не проживає у її будинку. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у позові обставини. Відповідач позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечив, суду пояснив, що вже близько року проживає на найманій квартирі. Раніше зловживав спиртними напоями, ображав позивачку та дружину, погрожував їм фізичною розправою, проте тепер не вживає та конфліктів з ними немає. Майно руйнував, оскільки у будинку робив ремонт. Самостійно здатний забезпечити себе житлом. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Представником позивачки подано клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.25), клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів та відкладення розгляду справи (а.с.31), клопотання про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.44), клопотання про повідомлення відповідача про час і місце судового засідання та незаперечення проти відкладення розгляду справи через неявку відповідача (а.с.48). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 17.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.20-21). Ухвалами підготовчого засідання від 13.01.2022, 31.01.2022 відкладено підготовче засідання (а.с.26, 38). Ухвалою підготовчого засідання від 15.03.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.45-46). Ухвалою судового засідання від 12.05.2025 відкладено розгляд справи (а.с.49). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/1893/21 відповідача [PERSON] (а.с.29, 41, 52). Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.07.2008, спадкоємцем майна [PERSON] який помер [INFO] , є його дружина [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.6). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.07.2008 встановлено, що право приватної власності на будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] [INFO] (а.с.7). Відповідно до довідки ВК Ходорівської міської ради №499 від 13.10.2021, склад сім`ї [PERSON] складається з: [PERSON] дочка, [PERSON] зять, внуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Постановами Жидачівського районного суду Львівської області від 20.06.2019, 25.08.2021, 01.07.2021, [PERSON] визнано винним в чиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1, 2 статті 173-2 КУпАП та накладено адміністративні стягнення. Цими постановами встановлено, що [PERSON] двічі вчиняв домашнє насильство стосовно дружини [PERSON] та один раз стосовно тещі [PERSON] (а.с.9, 10, 11). Листами Жидачівського відділення поліції та Відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУ НП Макар Г. М. повідомлялася про те, що з [PERSON] проведено бесіди виховного характеру щодо недопущення вчинення насильства в сім`ї та про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності (а.с.32-36). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку негативною, антисоціальною поведінкою відповідача, у зв`язку з чим позивачка бажає виселити його із житла без надання іншого жилого приміщення. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Житлового кодексу України (далі ЖК України), Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція). Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). За змістом частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до приписів статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями частини 1, 4 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. За змістом\~частини 2\~статті 64\~ЖК УРСР,\~до членів\~сім`ї наймача\~належать дружина\~наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до частини 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (23.02.2006 № 3477-IV), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти\~України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява №17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. Водночас, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і\~Льоннрот проти\~Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами частини 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Згідно з приписами частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . За цією адресою має зареєстроване місце проживання чоловік її дочки [PERSON] [PERSON] , який проживав у належному позивачці будинку. За час проживання [PERSON] неодноразово вчиняв домашнє насильство по відношенню до дружини [PERSON] та тещі [PERSON] . Близько року часу [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] . Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що відповідач своєю поведінкою порушує її права та інших членів сім`ї на спокійне життя, завдає їй моральних страждань та подає негативний приклад її внукам. Водночас, відповідач, аргументуючи заперечення щодо поданого позову, покликається на те, що він близько року не проживає за вказаною адресою. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених процесуальним законом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обов`язок доказування покладається на сторін. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Предметом доказування у цій справі є такі сукупні обставини: проживання відповідача разом з позивачем у одному житлі, систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, вжиття заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність. Суд зазначає, що лише за наявності усіх цих обставин у їх сукупності може бути проведено виселення винної особи без надання їй іншого жилого приміщення. Аналізуючи всі надані сторонами і безпосередньо досліджені судом докази, суд погоджується з аргументами сторони позивача в тому, що за час проживання відповідача у належному позивачці будинку [ADDRESS] його поведінка дійсно була неналежною, він систематично порушував умови співжиття у цьому будинку, вчиняючи домашнє насильство стосовно своєї дружини [PERSON] та позивачки [PERSON] . До нього неодноразово вживалися заходи запобігання і громадського впливу, а саме: проводилася роз`яснювальна робота представниками правоохоронного органу, складалися протоколи про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду судом яких він визнавався винним у їх вчиненні та на нього накладалися адміністративні стягнення у виді штрафу. Однак такі заходи не змінювали поведінку відповідача, оскільки він, після їх вжиття, продовжував свою антисоціальну поведінку та повторно вчиняв домашнє насильство, тобто, по суті, ці заходи були безрезультатними. Водночас, суд звертає увагу на обставину, яку визнали сторони у справі, і яка, в силу приписів частини 1 статті 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, а саме: те, що відповідач близько року не проживає разом з позивачкою у будинку [ADDRESS] , з якого позивачка просить виселити відповідача. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності та зважаючи на те, що відповідач на даний час близько року не проживає разом з позивачкою у одному житлі, тому відсутні підстави для його виселення з цього житла без надання іншого жилого приміщення, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати підлягають залишенню за позивачкою. На підставі статей 41, 47 Конституції України, статей 64, 109, 116, 150, 156 Житлового кодексу Української РСР, статей 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed