Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

09.12.2019 року [PERSON] звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до Черкаської міської ради, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. 07.09.2016 року він, на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Романій Н.В. 06.04.1993 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1279, отримав свідоцтво про право на спадщину після померлої [PERSON] . В той же день його право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване реєстратором Лук`яновою Т.І. (нотаріус Першої черкаської державної нотаріальної контори). До складу спадщини увійшли: житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] , що належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Черкаським житлово-експлуатаційним відділом 25 липня 1986 року, зареєстрованого у КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 25 липня 1986 року за № 11297. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.2016 року спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку з прибудовою під літ. «А-І», «а» дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 54,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. та надвірних споруд: сараї під літ. «Б, б, В», погріб під літ «Г», вбиральня під літ. «Д», огорожа під № 1-4, колодязь № «5». В той же час, в свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло йому в порядку спадкування, не було включено земельну ділянку, що належала померлій. Він має намір оформити свої спадкові права на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , що залишилася після смерті [PERSON] , однак внаслідок того, що остання за життя не зверталась до місцевої ради за уточненням площі та не зареєструвала її у відповідних державних органах на себе, він позбавлений можливості оформити свої спадкові права у нотаріальній конторі. За викладених обставин змушений звернутися до суду задля визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. 23.05.2019 року Черкаська міська рада ухвалила рішення № 2-4638 «Про передачу земельної ділянки у власність по [ADDRESS] громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка)». Вважає, що вищезгадане рішення органу місцевого самоврядування є незаконними, таким, що порушує його права, а тому підлягає скасуванню з огляду на наступне. Згідно технічного паспорту на домоволодіння вбачається, що земельна ділянка, на якій розташовано його житловий будинок з прибудовами, має чітко визначені межі, а саме північна сторона 39,77 м., південна сторона 39,77 м., східна сторона 30,40 м., західна сторона 30,20 м., по периметру ділянка огороджена парканом висотою 1,5 м. Площа земельної ділянки складає 1205 кв.м., із них під будівлями 113,0 кв.м., під городом 778,0 кв.м., під двором 314,0 кв.м. Згідно відмітки на технічному паспорті останній складено 22.12.1983 року та зареєстровано Черкаським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації за № 11297. Згідно свідоцтва про право на спадщину домоволодіння належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Черкаським житлово-експлуатаційним відділом 25 липня 1986 року. Отже, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці розміром 1205 кв.м., яке складається з житлового будинку з прибудовою під літ. «А-І», «а» дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 54,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. та надвірних споруд: сарай під літ. «Б, б, В», погріб під літ «Г», вбиральня під літ. «Д», огорожа під № 1-4, колодязь № «5»., та належало на праві приватної власності [PERSON] зареєстровано в органах БТІ на підставі діючого на той час законодавства. Таким чином, у [PERSON] на підставі ЗК УРСР від 16 жовтня 1922 року і Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, що були чинними на той час, виникло безстрокове право користування земельною ділянкою площею 1205 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення Черкаської міської ради № 2-4638 від 23.05.2019 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки; передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0970 га (кадастровий номер 7110136700:01:019:0107) по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно пояснювальної записки до проекту землеустрою земельна ділянка не надана у користування, на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна (розділ 2 пояснювальної записки), що не відповідає дійсності, оскільки на спірній земельній ділянці розташовано його будинок та вона перебуває у його користуванні. Згідно пояснювальної записки до проекту землеустрою земельна ділянка (згідно кадастрового плану) від А до Б землі Черкаської міської ради. Проте, це не відповідає дійсності, оскільки ця межа проходить по його земельній ділянці, впритул до його житлового будинку та надвірних споруд. Він є власником житлового будинку з прибудовою під літ. «А-І», «а» дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 54,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. та надвірні споруди: сараї під літ. «Б, б, В», погріб під літ «Г», вбиральня під літ. «Д», огорожа під № 1-4, колодязь № «5». Межі його огорожі під № 1-4 чітко окреслюють межі земельної ділянки, якою він постійно користується. Проте, Черкаська міська рада свавільно позбавила його частини земельної ділянки, що знаходилась в його постійному користуванні, разом з частиною його приватної власності - огорожі, що є грубим порушенням права власності. Згідно акту визначення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 20.10.2018 року представниками суміжних землекористувачів ніяких претензій до визначеної в натурі (ні місцевості) межі земельної ділянки не було заявлено. Проте, це не відповідає дійсності, ні з ким із суміжних землекористувачів межі земельної ділянки не погоджувались. Згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання користувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено. Проте, це не відповідає дійсності, ні з ким із суміжних землекористувачів межі земельної ділянки не погоджувались. Звертає увагу суду, що ні його добровільної відмови від права користування земельною ділянкою, ні примусового припинення його права землекористування / власності не відбулось. Межі його земельної ділянки, що розташовані в [ADDRESS] накладаються в натурі (на місцевості) на земельну ділянку, що передана у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Оскаржуване рішення Черкаської міської ради від 23 травня 2019 року № 2-4638 є незаконним та таким, що порушує його право на спадкування та/або приватизацію. У зв`язку із цим, рішення Черкаської міської ради від 23 травня 2019 року № 2-4638 підлягає скасуванню. У даній справі отримання відповідачем [PERSON] земельної ділянки у власність пов`язано із порушенням законного порядку її приватизації, а повернення земельної ділянки у комунальну власність має суспільний інтерес в контексті як правильного застосування законодавства, так і відновлення законного права постійного користувача. При цьому [PERSON] не позбавлений права на захист свого права на компенсацію можливих збитків, завданих від незаконних дій органу влади в процесі приватизації. Крім того, відповідач не позбавлений можливості набуття інших земельних ділянок, у встановленому законом порядку, що в цілому становить справедливий баланс інтересів суспільства та прав власників. Просив визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування після [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на земельну ділянку яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 7110136700:01:019:0107. Визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради № 2-4638 від 23.05.2019 року «Про передачу земельної ділянки у власність по [ADDRESS] громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка)». Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,0970 Га, виданий на ім`я [PERSON] відповідно до рішення Черкаської міської ради № 2-4638 від 23.05.2019 року, кадастровий номер 7110136700:01:019:0107 та скасувати його державну реєстрацію. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 618 складений Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 28 лютого 2020 року. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 квітня 2021 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Черкаської міської ради, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю, в якості правонаступника позивача\~ [PERSON] , померлого [INFO] \~- [PERSON] ,\~ [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстровану за адресою:\~ [ADDRESS] . 28.05.2021 року [PERSON] подано позовну заяву в новій редакції, в якій просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування після [PERSON] право власності на земельну ділянку яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 7110136700:01:019:0107. Визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради № 2-4638 від 23.05.2019 року «Про передачу земельної ділянки у власність по [ADDRESS] громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка)». Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,0970 Га, виданий на ім`я [PERSON] відповідно до рішення Черкаської міської ради № 2-4638 від 23.05.2019 року, кадастровий номер 7110136700:01:019:0107 та скасувати його державну реєстрацію. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Черкаської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Манзар Т.В. в судовому засіданні позовні просила в позові відмовити, з підстав зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. 07.09.2016 року [PERSON] , на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Романій Н.В. 06.04.1993 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1279, отримав свідоцтво про право на спадщину після померлої [PERSON] . В той же день право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване реєстратором нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Лук`яновою Т.І. До складу спадщини увійшли: житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] , що належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Черкаським житлово-експлуатаційним відділом 25 липня 1986 року, зареєстрованого у КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 25 липня 1986 року за № 11297. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.2016 року спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку з прибудовою під літ. «А-І», «а» дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 54,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. та надвірних споруд: сараї під літ. «Б, б, В», погріб під літ «Г», вбиральня під літ. «Д», огорожа під № 1-4, колодязь № «5». В свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло [PERSON] в порядку спадкування, не було включено земельну ділянку, що належала померлій. [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] являється дружиною покійного [PERSON] та його спадкоємницею. За заявою [PERSON] заведена спадкова справа № 65780263. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 грудня 2021 року\~позов\~ [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Буд Черкаси», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-2020», [PERSON] ,\~треті особи: Державний нотаріус Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна, Державний реєстратор виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопа Богдан Анатолійович, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна з незаконного володіння\~задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопи Богдана Анатолійовича №52006792 від 17.04.2020 року, згідно якого 17.04.2020 року зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за ТОВ\~«Альфа-Буд Черкаси». Визнано за\~ [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок\~з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Витребувано у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь\~ [PERSON] \~житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження № 61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному. Так, положеннями ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17. В судовому засіданні встановлено, що 23.09.1987 році рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів № 186 "Об утверждении обмера земель в микрорайоне "Дахновский", -" утвердили обмеры земель застроенных квадратов и зарегистрировали за землепользователями застроенных кварталов усадебные участке по норме. Выявленые излишки оставили в пользование землепользователей до возникновения потребносте в них." В приложениее к решению за адресом [ADDRESS] общая площадь 1 494 кв.м., зарегистрированная по норме 910 кв.м., излишки 584 кв.м. Відповідно до п. 1204 додатку № 2 до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 31.12.1997 № 878 земельну ділянку площею 0,1000 га що розташована в [ADDRESS] передано гр. [PERSON] у приватну власність для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до даних відомостей фонду документації із землеустрою, земельно-облікових даних та Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди станом на 01.01.2013 року державний акт на земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] до архіву Управління на зберігання не надходив (не видавався). Зазначене підтверджується листом Міськрайонного управління у Черкаському районі та м. Черкасах Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 28.02.2020 року № 160/420-20-0.220 та копією рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 31.12.1997 року № 878. Відповідно до ст. 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 року, який діяв на час прийняття рішення № 878 від 31.12.1997 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України, особа зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України, особа зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідний орган місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. У відповідності до ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах : для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25 га, в селищах не більше 0,15 га, в містах не більше 0,10 га. Про свої наміри приватизувати земельну ділянку особи повідомляють клопотанням встановленої форми в орган місцевого самоврядування. Таким чином, судом встановлено, що за життя [PERSON] скористувалася своїм правом та розпочала процедуру оформлення земельної ділянки, однак не завершила у зв`язку із смертю та не отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] в порядку спадкування після [PERSON] право власності на земельну ділянку яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 7110136700:01:019:0107 не підлягають до задоволення, оскільки позивачу необхідно звернутися у відповідні органи для отримання державного акту на право\~приватної\~власності на землю. 23.05.2019 року Черкаська міська рада ухвалила рішення № 2-4638 «Про передачу земельної ділянки у власність по [ADDRESS] громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка)». Згідно технічного паспорту на домоволодіння вбачається, що земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок з прибудовами, має чітко визначені межі, а саме північна сторона 39,77 м., південна сторона 39,77 м., східна сторона 30,40 м., західна сторона 30,20 м., по периметру ділянка огороджена парканом висотою 1,5 м. Площа земельної ділянки складає 1205 кв.м., із них під будівлями 113,0 кв.м., під городом 778,0 кв.м., під двором 314,0 кв.м. Згідно відмітки на технічному паспорті останній складено 22.12.1983 року та зареєстровано Черкаським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації за № 11297. Згідно свідоцтва про право на спадщину домоволодіння належало померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Черкаським житлово-експлуатаційним відділом 25 липня 1986 року. Домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці розміром 1205 кв.м., яке складається з житлового будинку з прибудовою під літ. «А-І», «а» дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 54,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. та надвірних споруд: сарай під літ. «Б, б, В», погріб під літ «Г», вбиральня під літ. «Д», огорожа під № 1-4, колодязь № «5»., та належало на праві приватної власності [PERSON] зареєстровано в органах БТІ на підставі діючого на той час законодавства. Згідно рішення Черкаської міської ради № 2-4638 від 23.05.2019 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки; передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0970 га (кадастровий номер 7110136700:01:019:0107) по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно пояснювальної записки до проекту землеустрою земельна ділянка не надана у користування, на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна (розділ 2 пояснювальної записки), що не відповідає дійсності, оскільки на спірній земельній ділянці розташовано будинок позивача. Згідно пояснювальної записки до проекту землеустрою земельна ділянка (згідно кадастрового плану) від А до Б землі Черкаської міської ради. Як вже зазначалося раніше відповідно до п. 1204 додатку № 2 до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 31.12.1997 № 878 земельну ділянку площею 0,1000 га що розташована в [ADDRESS] передано гр. [PERSON] у приватну власність для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Межа проходить по земельній ділянці позивача впритул до житлового будинку та надвірних споруд. [PERSON] є власником житлового будинку\~з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.12.2021 року. Межі огорожі під № 1-4 чітко окреслюють межі земельної ділянки, якою [PERSON] та [PERSON] постійно користувалися. Дана земельна ділянка перебувала у користуванні вищевказаних осіб та була закріплена відповідним рішенням. Представником Черкаської міської ради не надано доказів, що спірна земельна ділянка вибула (вилучена) із користування [PERSON] , [PERSON] .. За змістом ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативи правовими актами. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи вище викладені норми матеріального права, державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України при розгляді цивільних справ № 6-33 цс13, 6-57 цс13, 6-83 цс13. Згідно із ст. 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Європейський суд з прав людини у рішеннях по справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року досліджуючи аналогічне питання вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Зокрема, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Європейський суд з прав людини у п. 54 рішення у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року при вирішенні цього ж питання зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними\~чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені\~в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.ст. 10-13 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Статтею 55 Конституції України\~визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Стаття 13 Конвенції «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує, що «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті ЄСПЛ у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Тобто ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Чуйкін проти України» (Заява № 28924/04, від 13 січня 2011 року) зауважив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради № 2-4638 від 23.05.2019 року та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] \~з припиненням права власності, зареєстрованого відповідно до законодавства в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 05.06.2019 року за № 31896248. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли частково своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частин першої, шостої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз вказаних норм матеріального та процесуального права дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Outcome: partial