Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння (т.1 а.с.173-177), а саме витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] 36\\100 частини кв. [ADDRESS] на користь [PERSON] , що складається з однієї кімнати загальною площею 18, 40 кв.м, житловою площею - 11, 40 кв.м. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] померла її, позивача, мати - [PERSON] , якій на праві власності належало 36/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.06.1995 та технічним паспортом, який є складовою частиною зазначеного свідоцтва. [PERSON] в вищезазначеній двокімнатній квартирі загальною площею 50,7 кв.м. належало 18,4 кв. м. загальної площі, з яких - одна жила кімната жилою площею 11,4 кв. м., що становить 36/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . 22 серпня 1995 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким вона заповідала своїй донці - позивачу [PERSON] належне їй на праві власності нерухоме майно. 26 грудня 2001 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в якому зазначено, що спадкове майно складається, серед іншого, з 36/100 частин кв. [ADDRESS] . Вказана квартира в цілому складається з двох кімнат загальною площею - 50,70 кв.м., в тому числі жилою - 30,30 кв. метрів. 36/100 частин квартири, що успадковується, складаються з однієї кімнати загальною площею 18,40 кв.м., житловою площею - 11,40 кв.м. 08 лютого 2002 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації було здійснено запис у реєстрову книгу за реєстровим номером № 3400 про реєстрацію на праві приватної власності за позивачем 36/100 частин кв. [ADDRESS] , про що свідчить реєстраційний напис на зворотньому боці свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 17 грудня 2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса та отримала інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно одноособовим власником кв. [ADDRESS] значиться відповідач. Але позивач жодних дій, які направлені на відчуження її нерухомого майна не вчиняла, жодних договорів вона не підписувала. Таким чином, 36/100 частин кв. [ADDRESS] вибули з володіння власниці не з її волі іншим шляхом. 03 лютого 2020 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 19 серпня 2020 року до суду надійшло клопотання про заміну відповідача [PERSON] на відповідача [PERSON] , залучення до участі у справі третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В. Судом постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, якою замінено первісного відповідача [PERSON] на [PERSON] , залучено до участі у справі третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса КМНО Погребняка Г.В. При цьому, представник позивача в судовому засіданні повідомив суд про подання ним нової редакції позову, у зв`язку зі зміною складу учасників справи. В судове засідання 01 жовтня 2020 року зі сторони позивача позовної заяви в новій редакції, у зв`язку з зміною учасників справи, до суду не надійшло. При цьому, представник відповідача та представник третьої особи повідомили суду, що позовної заяви з додатками не отримували, та не розуміють ким з учасників процесу вони є. Представник позивача в судовому засіданні вказував на те, що подання уточнень не передбачено, сторони вправі знайомитись з матеріалами справи. 01 жовтня 2020 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, у зв`язку з тим, що вона не відповідала вимогам п. 2, 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ч. 1 ст. 177 ЦПК України. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Недодержання вказаних вище вимог ЦПК призводить до порушення прав залучених до участі у справі сторін, а саме відповідача та третіх осіб, оскільки з наявних в матеріалах справи заяв (позовної заяви, тощо) не вбачається вимог до нового відповідача, підстав залучення третіх осіб, обставин залучення нового відповідача. При цьому, у відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Наразі, позов не містив вимог до [PERSON] . Зокрема, саме позивач, у відповідності до ст. 177 ЦПК України, повинен надавати копію позову з додатками у відповідності до кількості учасників справи. Враховуючи вказане, позивачу необхідно усунути недоліки позову, шляхом виконання вимог п. 2, 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ч. 1 ст. 177 ЦПК України. Залишення позову без руху з зазначених вище підстав не є по своїй суті обмеженням права на доступ до суду, оскільки відповідає вимогам закону та основним засадам цивільного судочинства, та є необхідним для справедливого та своєчасного розгляду та вирішення справи. Вище викладене дає підстави для висновку, що позовна заява не відповідала вимогам закону, а тому підлягала залишенню без руху з наданням строку на їх усунення. 05 жовтня 2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків по справі. Враховуючи усунення позивачем недоліків, визначених ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року, суд дійшов висновку про необхідність продовження розгляду справи в порядку загального позовного провадження та, відповідно, 09 жовтня 2020 року ухвалою Деснянського районного суду продовжено в порядку загального позовного провадження розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В., про витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Деснянського рйонного суду м. Києва суду від 19 листопада 2020 року витребувано в приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. оригінал договору дарування кв. [ADDRESS] від 17 травня 2010 року, який зареєстровано в реєстрі за № 2067. Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року призначено почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи виконано підпис у договорі дарування від 17 травня 2010 року від імені дарувальника, позивача [PERSON] . 16 червня 2021 року ухвалою Деснянського рйонного суду м. Києва на виконання вимог клопотань директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз О. Рувіна про надання додаткових матеріалів та щодо погодження строку для проведення експертизи в рамках цивільної справи № 754/1198/20 та у відповідності до ухвали Деснянського районного суду м Києва від 01 квітня 2021 року щодо призначення почеркознавчої експертизи, матеріали цивільної справи № 754/1198/20 повторно направлено до Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України для проведення експертизи. 14 вересня 2021 року після проведеної експертизи матеріали справи повернуто з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 24 вересня 2021 року ухвалою Деснянського рйонного суду м. Києва поновлено провадження по справі. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому зазначено щодо необгрунтованості позову, при цьому зазначає, що спірну квартиру [PERSON] придбала у [PERSON] , яка була стороною (обдарованою) договору дарування, а дарувальниками виступали [PERSON] (36/100) і [PERSON] (64/100). Даний правочин було укладено 17.05.2010 і посвідчено приватним нотаріусом Смірновим І.В.. Маючи у своїй власності [PERSON] спірну квартиру, остання на правах власника змогла законно нею розпорядитися, що було і зроблено. [PERSON] продала вказану нерухомість [PERSON] , а остання в свою чергу на законних підставах продала [PERSON] . Беручи до уваги той факт, що позивач позиціонує себе як власник майна і те, що належна її частина квартири вибула з її володіння не з її волі, то на останню покладається обовязок доведення цього факту. З позовної заяви не вбачається доведеності того, що дарування частини квартири дарувальником (позивачем) обдарованій [PERSON] відбулося без волі позивача. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих вигадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Позивач голослівно стверджує, що лише через 18 років вона дізналася, що частина квартири вибула з її володіння без її волі. Заявляє про застосування позовної давності при винесенні рішення по даній справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач в судовому засіданні зазначала, що частину квартири успадкувала після смерті матері. В квартирі проживали мати та хворий на туберкульоз вітчим, які були розлучені, однак проживали в одній квартирі. Після смерті матері, вона отримала спадок, однак вітчим продовжував жити в цій квартирі. Оплачувала до кінця 2019 року комунальні послуги за утримання будинку за прибудинкової території, опалення (за виключнням газопостачання, води, поскільки жив вітчим). Платежі приходили до кінця 2019, однак в подальшому вона звернулася в ЖЕК, де повідомили про переоформлення особового рахунку. Звернулась до нотаріуса, де повідомлено про продаж квартири [PERSON] , а в подальшому, як виявилось, [PERSON] . Однак будь - яких договорів не підписувала. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення, посилаючись на викладене у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на викладене. В судове засідання, призначене на 13.06.2022, представник відповідача не з`явився, при цьому надав клопотання про подальший розгляд справи за його вдсутності. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] заперечував щодо завдоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] 15.07.2019 придбала спірну квартиру на підставі договору купівлі- продажу. Ретельно вивчивши правовстановлюючі документи на квартиру. Зокрема, продавець [PERSON] надала правовстановлюючий документ на квартиру, а саме договір дарування квартири від 17.05.2010, сторонами якого були [PERSON] - батько продавця, якому належала 64/100 частини квартири та [PERSON] , якій належало 36/100 квартири, вказані особи виступали дарувальниками своїх часток у квартирі, а обдарованою була [PERSON] . Зазначений договір дарування був посвідчений 17.05.2010 приватним нотаріусом Смірновим І.В. реєстровий № 2067. Вважає, що позивач свідомо намагається ввести суд в оману. На її думку, позивач разом з [PERSON] дарували квартиру [PERSON] ще у 2010 році, а зараз позивач ще хоче отримати якусь грошову компенсацію від відповідача. Крім того, в реєстрі нотаріальних бланків перевірялися по номеру бланка чи дійсно є такий бланк договору дарування, в реєстрі, і згідно отриманої інформації дійсно цей бланк було використано 17.05.2010 приватним нотаріусом Смірновим І.В., тому жодних сумнівів з приводу дійсності наданих продавцем документів не виникало. Також щоб перестрахуватись, зверталася ще до нотаріуса, щоб він перевірив чи дійсно правовстановлюючий документ, який надала продавець, дійсний і нотаріус підтвердив дійсність договору дарування квартири від 17.05.2010. Крім того, спілкувалася з сусідами, які повідомили, що в квартирі вже тривалий час ніхто не проживає і вони знають продавця квартири [PERSON] . Оскільки ціна на квартиру влаштовувала, тому її і придбано. Це будо не спонтанне рішення, а весь процес купівлі-продажу зайняв кілька місяців. Після купівлі квартири було погашено всі борги по комунальним платежам, які рахувались за минулими власниками квартири (приблизно 28 000 грн.), вивезено сміття, яким квартира була заповнена майже до стелі, і зроблено підготовку до ремонту у квартирі. Куплена квартира мала використовуватись сином, однак він кілька тижнів подумав і сказав, що йому не подобається розташування квартири, сусіди та її стан і тому восени 2019 року ми сім`єю прийняли рішення про продаж квартири. 28.12.2019 продано квартиру [PERSON] . На даний час власником кв. [ADDRESS] є [PERSON] . Позивач повинен підтвердити наявність на момент розгляду справи права власності на спірне майно. Отже, умовами задоволення позову про витребування майна на користь позивача є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності їй спірного майна на праві власності. Отже, наявність права власності на майно у позивача є основним критерієм при виборі способу захисту права за допомогою механізмів глави 29 ЦК України (статті 387, 388 та інші). Означена вище правова позиції викладена Верховним Судом у Постанові Верховного Суду від 21.08.2018 року у справі № 910/10306/15. Крім того, неможливе одночасне застосування судами положень статей 216, 388, 1212 ЦК України, про що зроблено висновок у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2723цс16. Таким чином, вимога про витребування майна з незаконного володіння за правилами віндикації може бути пред`явлена тільки власником майна, який не володіє своєю власністю, до володільця майна, який не є власником. Положення ч. 1 ст.387 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про витребування майна особою, яка не є власником майна. Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ст.1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Як видно матеріалів справи існують речово-правові відносини і відсутність у позивача майна у власності, то до таких відносин не застосовується обраний позивачем спосіб захисту та зобов`язальний спосіб захисту в частині вимог про передачу квартири позивачу. Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування квартири від 17.05.2010 дарувальниками якого були [PERSON] та [PERSON] , а обдарованою була [PERSON] є дійсним, чинним, отже витребування з чужого незаконного володіння є неможливим. Також є дійсними договори купівлі-продажу від 15.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] і між [PERSON] та [PERSON] від 28.12.2019. Тобто, є неможливим існування і чинних договорів, зокрема договору дарування від 17.05.2010, договорів купівлі-продажу від 15.07.2019 та від 28.12.2019 і рішення суду про витребування з чужого незаконного володіння. Вважає, що позов задоволенню не підлягає. Третя особа - [PERSON] до суду не з`явилася, однак в матеріалах справи містяться пояснення, у відповідності до яких зазначає, що при вивченні наданих до суду документів вбачається, що на копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.07.2019 приватним нотаріусом Бригідою В.О. підпис, вчинений нібито від [PERSON] , належить не [PERSON] , підпис не проставлявся у нотаріуса [PERSON] 15 липня 2019 року вона не була і правочинів із зазначеною вище квартирою не вчиняла і грошей за продаж квартири не отримувала; на копії заяви на ім`я нотаріуса від [PERSON] та [PERSON] міститься підпис, вчинений нібито від [PERSON] , однак цей документ не підписувала, цю заяву нотаріусу не надавала; на копії договору дарування квартири, посвідченому 17.05.2010 приватним нотаріусом Смірновим І.В. за реєстровим номером 2067, [PERSON] нібито отримала у дар від громадян [PERSON] (64/100 частки) та (36/100 частки) квартиру, міститься підпис, вчинений нібито [PERSON] , при цьому, зазначений підпис належить не [PERSON] , у нотаріуса [PERSON] 17.05.2010 вона не була і жодних правочинів з квартирою не вчиняла, у дар квартиру не отримувала, із [PERSON] та [PERSON] не знайома; із копії паспорту нібито [PERSON] , яка міститься у нотаріальній справі, є явно підробленим по таких ознаках: фото, вклеєне у паспорту належить не [PERSON] , а іншій особі; підпис на паспорті вчинений не [PERSON] , а іншою особою, не співпадає із реальним справжнім паспортом серія та номер; дата народження (справжня [INFO] , на підробленому 03 січня 1955 року); місце народження (на справжньому село Шатура Ніжинського району кої області, на підробленому місто Київ); дата видачі (на справжньому Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві 23 грудня 1999 року, на підробленому Подільським РУ ГУ МВС місті Києві 27 листопада 2003 року); відрізняється штамп на сторінці із реєстрацією місця гя, хоча сама адреса реєстрації вказана вірна. Із копії довідки про присвоєння податкового номеру вбачається,що вона також є підробленою: на справжній довідці окрім іншої дати видачі, печатки податкового органу вказано зовсім інший податковий номер (вірний це 2014813829,анапідробленій09146645). Виходячи із наведеного вище вбачається, що невідомі особи, з метою заволодіння майном на території Деснянського району міста Києва, та використовуючидані [PERSON] , здійснили підроблення паспорту та інформації присвоєння податкового номеру, зробивши ці документи на її ім`я,а також від її імені на договорах та інших документах, що містяться у справах нотаріусів. Вбачається, що вказані вище дії були вчинені навмисно, з метою створення штучних методів для придбання квартири такими особами як [PERSON] та в подальшому [PERSON] , а тому в даному судовому спорі певними особами пред`являються претензії до [PERSON] відносно обставин незаконного відчуження спірної квартири, хоча насправді [PERSON] такого відчуження не вчиняла і про усі вище зазначені факти їй домоменту виклику, а ознайомлення мною із матеріалами справи взагалі не було відомо. З даного факту від імені [PERSON] було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві, 29.09.2020 було внесено до журналу єдиного обліку Національної поліції, й 30.09.2020 про кримінальне правопорушення були внесені в ЄРДР. Таким чином, [PERSON] не визнає жодні обставини щодо нібито вчинення нею зазначених вище договорів дарування та в подальшому купівлі-продажу квартири, не визнає обставини відвідування нотаріуса [PERSON] , підписання у нього жодних документів, й тим більше факт отримання від [PERSON] грошових коштів за нібито продаж квартири. Усі ці обставини, які описані в частині укладення відповідних правочинів, не відповідають дійсності. Треті особи - приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., [PERSON] до суду не з`явилися, однак повідомлені належним чином, від останніх надійшли письмові пояснення, згідно з якими просять винести рішення у відповідності до чинного законодавства. Приватний нотаріус Погребняк Г.В. пояснив, що 28 грудня 2019 року до нього, як приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погребняка Г.В. звернулися [PERSON] та [PERSON] з метою укладення договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та його нотаріального посвідчення. Було додержано вимоги чинного законодавства, при цьому було з`ясовано, що квартира належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Бригідою В.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 15 липня 2019 року, за реєстровим № 311. Право власності на квартиру було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором Бригідою В,О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Перехід права власності на квартиру був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно мною, Державним реєстратором Погребняком Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 28 грудня 2019 року, про що покупцю [PERSON] було видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 28 грудня 2019 року. Враховуючи вищевикладене, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено. [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] від 04.05.2001, а також свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу. (т.1 а.с.12-14) [PERSON] на праві власності належало 36/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.06.1995 та технічним паспортом, який є складовою частиною зазначеного свідоцтва. Відповідно, [PERSON] у вищезазначеній двокімнатній квартирі загальною площею 50,7 кв.м. належало 18, 4 кв. м. загальної площі, з яких - одна жила кімната жилою площею 11,4 кв. м., що становить 36/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с.15-16) 22 серпня 1995 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким вона заповідала своїй донці - [PERSON] (далі по тексту позивач) належне їй на праві власності нерухоме майно, про що зазначено у заповіті. (т.1 а.с.18) Як зазначено вище, [INFO] померла [PERSON] (т.1 а.с.12). 26 грудня 2001 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в якому зазначено, що спадкове майно складається, серед іншого, з 36/100 частин кв. [ADDRESS] . Вказана» квартира в цілому складається з двох кімнат загальною площею - 50,70 кв.м., в тому числі жилою - 30,30 кв.м. 36/100 частин квартири, що успадковується, складаються з однієї кімнати загальною площею 18,40 кв.м., житловою площею - 11,40 кв.м. (т.1 а.с.19) 08 лютого 2002 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації було здійснено запис у реєстрову книгу № д. 814-169 за реєстровим номером № 3400 про реєстрацію на праві приватної власності за позивачем - [PERSON] 36/100 частин кв. [ADDRESS] , про що свідчить реєстраційний напис на зворотньому боці свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 17 грудня 2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса та отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкта, де зазначено одноособовим власником кв. [ADDRESS] [PERSON] . Підставою виникнення права власності за відповідачем - договір купівлі-продажу, виданий 15 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. З документів, які були надані приватним нотаріусом вбачається, що [PERSON] придбала кв. [ADDRESS] у [PERSON] , яка в свою чергу, стала власником квартири на підставі договору дарування від 17 травня 2010 року, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Смірновим І.В. реєстровий номер № 2067. Тобто, [PERSON] ніби то отримала в дар кв. [ADDRESS] від батька [PERSON] та від [PERSON] . Однак позивач [PERSON] жодних дій, які направлені на відчуження її нерухомого майна не вчиняла, жодних договорів вона не підписувала. Згідно з висновками експертів, підпис від імені дарувальника - позивача [PERSON] на договорі дарування від 17 травня 2010 року виконано писальним приладлм без застосування технічних засобів без попередньої підготовки. Підпис виконаний не [PERSON] у договорі дарування від 17 травня 2010 року, а іншою особою. (т.2 а.с.191-194) Третя особа - [PERSON] також в своїх поясненнях зазначає, що не визнає жодні обставини щодо нібито вчинення нею зазначених вище договорів дарування та в подальшому купівлі-продажу квартири, не визнає обставини відвідування нотаріуса Бригіди В.О., підписання у нього жодних документів, й тим більше факт отримання від [PERSON] грошових коштів за нібито продаж квартири. Усі ці обставини, які описані в частині укладення відповідних правочинів, не відповідають дійсності. В подальшому, як стало відомо в процесі судового розгляду, 28 грудня 2019 року було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з умовами якого [PERSON] продала [PERSON] кв. [ADDRESS] . Вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Погебняком Г.В. та зареєстровано в реєстрі за реєстровим номером № 3263. Таким чином, станом на день розгляду справи в суді власником кв. [ADDRESS] є [PERSON] . Як слідує з вище зазначеного, 17 травня 2010 року приватним нотаріусом КМНО Смірновим І.В. було посвідчено договір дарування, у відповідності до якого [PERSON] та [PERSON] (дарувальники) подарували у власність [PERSON] (обдарована) - кв. [ADDRESS] . В подальшому 15 липня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. посвідчено договір купівлі - продажу, у відповідності до якого [PERSON] (продавець) продала [PERSON] (покупець) - кв. [ADDRESS] та, відповідно, в подальшому 28 грудня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Погребняк В.Г. посвідчено договір купівлі - продажу, у відповідності до якого [PERSON] (продавець) продала [PERSON] (покупець) - кв. [ADDRESS] . Тобто, договір дарування вчинений без волевиявлення позивача [PERSON] , що також підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, у відповідності до якої підпис вчинений іншою особою, а не [PERSON] , при цьому сама ж [PERSON] також в своїх письмових поясненнях зазначає, що не визнає жодні обставини щодо нібито вчинення нею зазначених вище договорів дарування та в подальшому купівлі-продажу квартири. Таким чином, 36/100 частин кв. [ADDRESS] вибули з володіння власниці не з її волі іншим шляхом. Згідно з правовим висновком Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року по справі № 6-164 цс 12, встановлено, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном за власною волею. За положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи шляхом подання віндикаційного позову. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ста. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Згідно зі ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Водночас, Верховним Судом України при розгляді справ за № 6-107цс12 та № 6-136цс12 висловлені наступні правові позиції. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. П.3 ч. 1 ст. 388 ЦК передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Ч.1 ст. 388 ЦК передбачає необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна. Враховуючи обставини та факти наведені вище, вказане майно вибуло із володіння [PERSON] не з її волі, а тому має бути повернуто у її власність. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки спірна частина квартири була відчужена поза волею позивача, остання має право вимагати відновлення свого права. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України) Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6 - 164цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України. Щодо застосування строків позовної давності, суд відмовляє, оскільки позивач звернулася до суду з моменту, коли довідалася про порушення свого права. Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відтак є підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved