Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач звернулася до Личаківського районного суду м.Львова з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на її користь матеріальну шкоду заподіяну в наслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 21 966,14 грн. та моральну шкоду в сумі 3 000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.10.2021 на вул.Галицькій в м.Винники відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Renault Megane д.н.з. [NUMBER] , під її керуванням та автомобілем Daewoo Matiz д.н.з [NUMBER] під керуванням відповідачки [PERSON] . На місці дорожньо-транспортної пригоди відповідач визнала свою вину, тому ними було складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол). Цивільно-правова відповідальність відповідачки була застрахована у Приватному акціонерному товаристві Страхова компанія «Граве Україна», яким їй відшкодовано суму страхового відшкодування з врахуванням фізичного зносу в розмірі 19817,78 грн. Проте, при здійсненні ремонту автомобіля проводиться заміна деталей на нові, відповідно вартість відновлювального ремонту її автомобіля без врахування коефіцієнта фізичного зносу становить 41783,94 грн. Тобто з врахуванням отриманої позивачкою страхової виплати невідшкодованою залишається матеріальна шкода в сумі 21966,14 грн., така підлягає стягненню з відповідачки, як з винуватця у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона зазнала значних моральних страждань, в неї погіршився стан здоров`я, значний період часу її автомобіль стоїть пошкоджений, чим порушено її звичний ритм життя та обмежено можливість у задоволенні її культурно - побутових потреб, тому просить стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду в сумі 3000 грн. Тому просить позов задовольнити. Позивач подала клопотання згідно якого просить позов задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином, відзиву на позовну заяву, або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні не подала. Зі згоди позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Граве Україна» жодний заяв по суті справи не подавав. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 06.12.2021. Ухвалою судді від 24.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. Приймаючи справу до свого провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.35), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином, суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, а тому розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. В силу вимог Закону та враховуючи предмет спору дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Під час розгляду справи встановлено, що 10.10.2021 на вул.Галицькій в м.Винники відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Renault Megane д.н.з. [NUMBER] , під керуванням позивачки та автомобілем Daewoo Matiz д.н.з [NUMBER] під керуванням відповідачки [PERSON] , свою вину у вчиненні даної дорожньо-трансоптної пригоди відповідачка визнала, тому на місці ДТП ними було складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол), відповідно працівники поліції для складання протоколу про адміністративне правопорушення не викликались (а.с.9). Відповідно до довідки, виданої АТ КБ «Приватбанк» Приватним акціонерним товариством Страхова компанія «Граве Україна» виплачено позивачці [PERSON] страхове відшкодування в сумі 19817,78 грн. (а.с.26). Згідно звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу пошкодженого транспортного засобу №ФС-174 (а.с.19-21), вартість відновлювального ремонту автомобіля позивачки становить 41783,94 грн. На думку позивачки невідшкодованою залишилась матеріальна шкода в сумі 21966,14 грн., про що заявлено цей позов. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку з знищенням або опошкодженням речі, а також витрати, які особо зробила або мусить зробити для відновлення порушеного права. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у справі №756/2632/17 від 22.04.2020 року правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Отже, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка становить 21966,14 грн., тобто різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні. Тому з врахуванням наведених мотивів суд приймає рішення про задоволення позову в цій частині. Щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. На думку суду, дії відповідача, які призвели до пошкодження майна позивача беззаперечно спричинили душевні страждання, які проявились в тому, що остання втратила можливість безперешкодно використовувати належний їй транспортний засіб та вимушена була вживати заходів для відвернення негативних наслідків завданих збитків. Відтак, виходячи з засад розумності, справедливості і співмірності суд погоджується з обрахованим позивачем розміром моральної шкоди в сумі 3 000 грн. і тому, також ухвалює рішення про стягнення такої шкоди. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 908 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.28). На підставі наведеного та

Outcome: approved