Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 17 травня 2022 року, в подальшому збільшивши пред`явлені вимоги (а.с.35-36), просив суд: розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 03 жовтня 2013 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №791; визначити місце проживання їх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з ним як батьком, з відібранням дітей у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та поверненням дітей на виховання йому; понесені судові витрати по справі залишити за ним. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 03 жовтня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, від якого вони мають двох спільних малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюбно-сімейні стосунки між подружжям не склались у зв`язку з різними поглядами на життя, взаємні права на обов`язки як чоловіка та дружини. З січня 2021 року стосунки між ними остаточно припинено, з того часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Наміру відновлювати стосунки позивач не має, оскільки, на його переконання, шлюб розпався остаточно та наразі має формальний характер. Надання строку на примирення вважає недоцільним, в інакшому випадку це суперечитиме його інтересам та їх спільних дітей. Зазначив, що після припинення шлюбно-сімейних стосунків з [PERSON] , за їх обопільно досягнутою згодою діти залишились проживати з ним в належному йому на праві приватної власності житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Він самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням доньок. Квартира знаходиться в задовільному стані, повністю облаштована для проживання в ній дій з усіма створеними для них умовами для навчання, розвитку та дозвілля. [PERSON] з січня 2021 року мешкає окремо, її особисті речі в квартирі відсутні. В судовому порядку місце проживання дітей вони не визначали з огляду на відсутність на той момент відповідного спору. Однак, з початку введення в Україні воєнного стану, [PERSON] разом з доньками, без його відома та попереднього погодження з ним, виїхали за кордон та наразі знаходяться в Німеччині. З огляду на ускладнені стосунки з відповідачем, він має достатньо підстав вважати, що подальше проживання дітей з нею суперечитиме їх інтересам, оскільки своєю поведінкою та діями відповідач може налаштувати дітей проти нього. Крім того, після припинення стосунків з [PERSON] , діти добровільно виявили бажання залишитись проживати з ним як батьком. Враховуючи наявні обставини в їх сукупності, вважає, що визначення місця проживання дітей з ним з відібранням їх у матері без позбавлення її батьківських прав в судовому порядку є необхідним задля забезпечення захисту, перш за все, прав та інтересів малолітніх дітей. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 23 травня 2022 року (а.с.25) позов прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 27 травня 2022 року задоволено клопотання відповідача про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції через систему EasyCon (а.с.32, 33). \~ \~ \~ \~Присутній в судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги уточненого позову підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] , приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, збільшені позовні вимоги визнала в повному обсязі, про що також зазначила в попередньо поданих письмових поясненнях (а.с.38-39). Підтвердила, що дійсно з січня 2021 року шлюбно-сімейні стосунки між нею та [PERSON] припинено з підстав, зазначених позивачем. Наміру поновлювати стосунки вона не має, на примирення не згодна, а тому не заперечує проти розірвання шлюбу. Підтвердила, що після припинення стосунків за досягнутою з [PERSON] домовленістю діти залишились проживати з ним за адресою: [ADDRESS] . Домовленість вона не порушувала, а позивач зі свого боку не чинив їй перешкод у спілкуванні з доньками. Після введення в Україні воєнного стану вона дійсно без відома позивача та попереднього погодження з ним, перебуваючи в стресовому стані, забрала дітей та виїхала з ними до Німеччини, де перебуває й дотепер. З огляду на те, що діти виявили бажання залишитись проживати з батьком [PERSON] , вона не заперечує проти визначення місця проживання дітей з ним за судовим рішенням з відібранням дітей у неї та поверненням батькові. При цьому зобов`язалась повернути дітей [PERSON] на виконання судового рішення в добровільному порядку. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи Шульц С.Й. подала заяву про розгляд справи за її відсутності. З урахуванням визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі, не вбачала необхідності у наданні висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження на підставі ч.3 ст.200, ст.206 ЦПК України. При вирішенні спору в частині вимог про розірвання шлюбу суд виходить з такого. Судом встановлено, що 03 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) укладено шлюб, зареєстрований Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №791 (а.с.10). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] від 24 липня 2012 року, серії [NUMBER] листопада 2014 року (а.с.11, 12). Судовим розглядом\~встановлено,\~що шлюбні стосунки між сторонами припинено з січня 2020 року у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, різними поглядами на сімейне життя. Сторони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають та не підтримують жодних відносин, притаманних подружжю. Відповідно до\~ст.24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно зі ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти його розірвання, визнавши позовні вимоги. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, з урахуванням обопільної згоди сторін на розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03 листопада 2016 року (а.с.10) слідує, що під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », яке суд вважає за можливе залишити без змін з урахуванням заяви відповідача. При вирішенні вимог про визначення місця проживання дітей з батьком з відібранням їх у матері, суд виходить з такого. Судовим розглядом встановлено, а сторонами визнаний той факт, що після припинення стосунків між ними їх спільні доньки [PERSON] та [PERSON] залишились проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] , де й значаться зареєстрованими (а.с.15, 16, 20). Відповідач [PERSON] проживає окремо, що також підтверджується актом з місця проживання від 10 травня 2022 року, засвідченим ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.19). Житлове приміщення за вказаною адресою перебуває у приватній власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 22 червня 2018 року, виданого органом приватизації Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради згідно з рішенням №256 від 20 червня 2018 року (а.с.14). Як вказував позивач, що визнано відповідачем, після припинення стосунків вони у позасудовому порядку врегулювали питання визначення місця проживання дітей разом з батьком [PERSON] , у тому числі з урахуванням інтересів дітей та висловленого ними бажання стосовно цього. Однак, в подальшому на ґрунті ускладнення міжособистісних стосунків та розбіжності в поглядах на виховання дітей, спір щодо визначення їх місця проживання між сторонами став явним. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як визначено\~ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.157 СК України, ч.ч.1,2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. У розумінні положень ч.1 ст.160, ст.161 СК України, місце проживання дитини у віці до 10 років визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з батьком [PERSON] . До того ж відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги в цій частині, акцентуючи увагу, що діти також виявили бажання проживати разом з батьком. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [PERSON] разом з батьком [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Відібрання дитини у контексті ст.162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 15 лютого 2022 року у справі № 548/228/19-ц (провадження № 61-20854св21). Судом встановлено, а сторонами визнано, що відповідач [PERSON] порушила попередньо досягнуту з позивачем [PERSON] домовленість про визначення місця проживання дітей з ним та самовільно, без його відома та попереднього погодження з ним, змінила місце проживання малолітніх дітей, виїхавши з ними до Федеративної Республіки Німеччина. Відтак, переїзд відповідача разом з дітьми до іншої країни є зміною місця проживання дітей в розумінні ст.29 ЦК України та ст.160 СК України. Таким чином, ч.1 ст.162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків, хто самоправно змінив її місце проживання, може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки малолітні [PERSON] та [PERSON] проживали з позивачем, допоки відповідач самовільно не змінила їх місце проживання. Отже, позов в частині відібрання дітей у матері без позбавлення її батьківських прав та повернення батькові підлягає задоволенню. При розподілі судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем не заявлялася вимога про відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору та не наводився попередній розрахунок, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача.

Outcome: approved