Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

01.06.2020 ФОП [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТДВ Страхова компанія «Мотор - Гарант», про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 26.06.2017 між ПрАТ "ВУСО" та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого було страхування транспортного засобу "Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] . 22.05.2018 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля "Toyota Prado" д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля "Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Дана ДТП сталась з вини відповідача [PERSON] , вартість відновлюваного ремонту автомобіля склала 9710,36 грн, які ПрАТ "ВУСО" відшкодувала [PERSON] , згідно договору добровільного страхування наземного транспорту. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ТДВ «СК «Мотор-Гарант», ПрАТ "ВУСО" звернулося до вищезгаданої страхової компанії з вимогою відшкодування оціненої шкоди. Внаслідок чого, ТДВ «СК «Мотор-Гарант» відшкодувало ПрАТ "ВУСО" частину страхового відшкодування у розмірі 3100,00 грн. Таким чином частина страхового відшкодування у розмірі 6610,36 грн. підлягає стягненню з відповідача. 10.03.2020 між ПрАТ "ВУСО" та ФОП [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ФОП [PERSON] отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у виді виплаченого страхового відшкодування за договором укладеним між ПрАТ «СК ВУСО» та [PERSON] . У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача на його користь 6610, 36 грн завданих внаслідок ДТП збитків в порядку регресу, судовий збір в розмірі 840,80 грн та 3700,00 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2020 цивільну справу передано в провадження судді Мицик Ю.С. Ухвалою суду від 16.12.2020 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 21.10.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача Тарасенко К.С., який діє в інтересах [PERSON] заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Послався на те, що [PERSON] є неналежним відповідачем, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ТДВ «СК «Мотор-Гарант». Пред`явлення вимоги до безпосереднього винуватця ДТП у межах страхового ліміту суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Позивачем не надано жодних доказів факту часткового відшкодування шкоди. Вказав, що акт виконаних робіт, на який посилається позивач не є доказом підтвердження розміру завданих збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Заперечував щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем до позовної заяви додано копію договору про надання адвокатом Самойленко П.М., хоча відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України записи щодо адвоката Самойленка П.М. відсутні. 29.10.2020 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - Самойленка П.М. Так сторона позивача не погодилася з доводами представника відповідача про те, що розрахунок суми страхового відшкодування з боку ПрАТ «СК «ВУСО» був здійснений не належним чином. У відповідності до умов Договору страхування, розрахунок страхового відшкодування здійснювався ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі Акту виконаних робіт №ТО180013261 від 30.06.2018, що не суперечить закону. Разом з тим страховик відповідача ТДВ «СК «Мотор-Гарант» здійснив виплату страхового відшкодування оціненої шкоди, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу. Відповідно до заперечень стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник Самойленко П.М. вказав, що повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером. До матеріалів справи долучено копію посвідчення адвоката України та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Представником відповідача не надано жодних доказів того, що вказані документи визнані недійсними або скасованими і з таких підстав представник позивача вважає відзив необґрунтованим. 06.11.2020 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому представник виклав доводи, що містяться у відзиві та додатково вказав, що Акт виконаних робіт №ТО180013261, підписаний ТОВ "Автоцентр Київ" датовано 30.06.2018, тобто вартість відновлювального ремонту було перераховано страхувальником на місяць раніше ніж було сформовано акт виконаних робіт, хоча позивач стверджує, що розрахунок суми страхового відшкодування здійснювався на підставі Акту. Крім того, з Акту виконаних робіт №ТО180013261 вбачається, що деякі позиції виконаних робіт містять нетипові для таких видів робіт розміри нормо-годин. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні 21.06.2022 представник відповідача заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити в його задоволенні. Від представника третьої особи надійшли письмові пояснення та заява про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши виступ представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, вивчивши доводи позивача, викладені у письмових заявах, суд дійшов до наступного висновку. 22.05.2018 у м. Києві по вул. Антоновича, 33-В сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Toyota Prado" д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобілем "Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до матеріалів справи та повідомлення про ДТП («Європротоколу») вказана ДТП сталася внаслідок порушення відповідачем [PERSON] вимог правил дорожнього руху. Так, з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" від 17.02.2011, яким внесено зміни та доповнення до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", дозволено учасникам дорожнього руху при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди за наявності встановлених п. 33.2 ст. 33 наведеного Закону обставин спільно складати повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду ("Європротокол") без інформування відповідного підрозділу МВС України про її настання. Згідно п. 33.2 ст. 33 зазначеного вище Закону України, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідний підрозділ Національної поліції про її настання. На виконання Закону України від 17.02.2011, Моторним (транспортним) страховим бюро України встановлено відповідний зразок повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та за погодженням з Державною автомобільною інспекцією Міністерства внутрішніх справ України затверджено протоколом Президії МТСБУ від 11.08.2011 № 274/2011 інструкцію щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (надалі - Інструкція). Відповідно до вказаної вище Інструкції, у Європротоколі зазначаються, зокрема, фактична дата, час та місце настання ДТП, інформація про страхувальника згідно з даними полісу та інше. Виправлення у повідомленні категорично забороняються, та замість зіпсованого бланку заповнюється інший. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`я та/або майну потерпілого. Як вбачається із повідомлення про ДТП від 22.05.2018 воно заповнене обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди у відповідних частинах, що стосуються інформації про транспортний засіб «А» та транспортний засіб «В», зазначено у відповідних пунктах дату, час та місце ДТП, наявна схема ДТП, визначені обставини ДТП, зафіксовано місце зіткнення у Схемі ДТП. До того ж, відповідачем вину визнано, про що вказано в Європротоколі та засвідчено особистим підписом. Також, суд зазначає, що відповідно до ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники дорожньо-транспортної пригоди скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". У зв`язку з тим, що між учасниками ДТП спільно складено Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, отже водій, винний у вчиненні ДТП, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Таким чином, Європротокол або Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 22.05.2018, яке складене сторонами по справі відповідно до норм чинного законодавства і є належним доказом вини особи, що скоїла ДТП, у зв`язку з чим завдана шкода підлягає відшкодуванню, а обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 26.06.2017 між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 3296105-02-00-00, предметом якого було страхування транспортного засобу "Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до умов вказаного договору ПрАт "СК "ВУСО" взяло на себе зобов`язання по сплаті страхового відшкодування [PERSON] у разі настання страхового випадку. Володілець пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу "Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] звернувся до страховика ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування. ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі страхового акту № 04835-02 від 29.05.2018 виплатило на рахунок ТОВ "Автоцентр Київ" страхове відшкодування в розмірі 9710,36 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 11997 від 30.08.2018. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як водія транспортного засобу "Toyota Prado" д.н.з. [NUMBER] була застрахована полісом АК/4160149 в ТДВ «СК «Мотор-Гарант», то ПрАТ СК "ВУСО" звернулося до вищезгаданої страхової компанії в вимогою відшкодування оціненої шкоди. Згідно висновку ФОП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності ФДМУ № 616/16 від 10.08.2016) про вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу "Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] , сума страхового відшкодування складає 3720, 00 грн. За вирахуванням франшизи, яка складає 620,00 грн., ТДВ «СК «Мотор-Гарант» відшкодувало ПрАТ "ВУСО" частину страхового відшкодування у розмірі 3100,00 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Разом з тим, статтею 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування» страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування. Частиною першою статті 16 Закону України "Про страхування" передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Страховим випадком згідно зі статтею 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права), інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України "Про страхування" до обов`язків страховика, зокрема, належить виплата страхового відшкодування при настанні страхового випадку у передбачений договором строк. Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Відповідно до частини першої статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що до страховика за договором майнового страхування після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). У Законі України "Про страхування" встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини 1 статті 7 Закону). Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За змістом цього Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Отже, страховик - ТДВ «СК «Мотор-Гарант» за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним з відповідачем, також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної потерпілій стороні встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно пункту 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок, підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц, про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці. Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16-ц, якщо для відновлення попереднього стану речі, яка мала певну зношеність, зокрема автомобіля, було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). З урахуванням наведеного, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці". Такого ж висновку дійшов й Верховний Суд у Постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 761/41395/16-ц, де, крім зазначеного, вказав, що саме з винуватця ДТП підлягає стягненню різниця між заподіяним розміром майнової шкоди та розміром страхового відшкодування, враховуючи наявність підстав для застосування коефіцієнту фізичного зносу. Таким чином, третя особа здійснила виплату страхового відшкодування у повному обсязі відповідно до вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а різницю між фактичною вартістю ремонту пошкодженого ТЗ та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком, має відшкодувати саме винуватець ДТП - відповідач по справі, на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України. Представник відповідача посилався на порушення позивачем вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якими, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Однак, норми даного спеціального закону регулюють саме правовідносини відповідача та його страховика ТДВ «СК «Мотор-Гарант», проте не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем. У свою чергу, страховик відповідача - ТДВ «СК «Мотор-Гарант» при здійсненні виплати страхового відшкодування за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керувався умовами договору та вимогами ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відтак здійснив відшкодування оціненої шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи, тобто відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Відтак, на страховика відповідача згідно з нормами указаного Закону покладено обов`язок відшкодування лише оціненої шкоди (вартості матеріального збитку), з урахуванням зносу, яка є меншою, ніж вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу. Водночас, як підтвердженоо матеріалами справи, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] , згідно з Актом виконаних робіт від 30.06.2018, склала: 9710, 36 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, первісний кредитор - ПрАТ "ВУСО", після виплати страхового відшкодування своєму страхувальнику відповідно до положень ст. 27 Закону Україні «Про страхування», ст. 993, ч. 1 ст. 1191 ЦК України, отримало право останнього, як потерпілого, вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі, яке кореспондується з відповідним обов`язком відповідача як заподіювача шкоди. З огляду на те, що у даному випадку страхової виплати (страхового відшкодування) було недостатньо для повного відшкодування завданої відповідачем шкоди, тому первісний кредитор на підставі ст. 1194 ЦК України отримав право звернутися безпосередньо до відповідача як заподіювача шкоди з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 10.03.2020 між ПрАТ "ВУСО" та [PERSON] було укладено договір № 10/03/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ФОП [PERSON] отримав право вимоги відшкодування збитків у вигляді страхового відшкодування від [PERSON] . У свою чергу, відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, до позивача як нового кредитора перейшло відповідне право стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту) і страховим відшкодуванням (оціненою шкодою). У даному випадку правовідносини між сторонами регулюються загальними нормами Цивільного Кодексу України, а також ст. 27 Закону України «Про страхування». Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом. У даному випадку, до ПрАТ "ВУСО" (первісного кредитора) як страховика потерпілого перейшло право вимоги до відповідача, як заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. З урахуванням того факту, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, однак страхової виплати було недостатньо для повного відшкодуванні завданих збитків, оскільки у страховика відповідача не виник обов`язок з відшкодування різниці у вигляді фізичного зносу, тому така різниця має бути сплачена безпосередню відповідачем. Як вже зазначалося, відповідно до висновку ФОП [PERSON] про вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу "Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] , вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складників пошкодженого транспортного засобу склала 3720, 00 грн. Отже, за вирахуванням франшизи, яка складає 620,00 грн., ТДВ «СК «Мотор-Гарант» відшкодувало ПрАТ "ВУСО" частину страхового відшкодування у розмірі 3100,00 грн. Таким чином, ТДВ «СК «Мотор-Гарант» виконало свої зобов`язання відповідно до умов полісу у повному обсязі. Відтак, внаслідок скоєння вказаної ДТП у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати завдані збитки у зв`язку з пошкодженням автомобіля Toyota Camry" д.н.з. [NUMBER] у розмірі різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, що склав 6610,36 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування збитків в порядку регресу у розмірі 6610,36 грн. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору 840,80 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 3700,00 грн., на що слід зазначити наступне. Встановлено, що 30.01.2019 року між ФОП [PERSON] та адвокатом Самойленко П.М., що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6314, виданого Радою адвокатів Київської області 24.01.2019, укладено договір про надання правової допомоги № 30/01/19. Відповідно до додаткової угоди № 54 до договору про надання правової допомоги та акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.01.2019 адвокатом були надані клієнту наступні послуги: аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі (кількість витраченого часу 3 год., вартість послуг 500,00 грн.); написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду (кількість витраченого часу 5 год., вартість послуг 1000,00 грн.); супровід та контроль судової справи (вартість послуг 1500,00 грн.). Загальна вартість наданих послуг становить 3700,00 грн. Згідно платіжного доручення № Р24А764729697А27795 від 12.05.2020 позивачем сплачено адвокату вартість наданих послуг на суму 1500,00 грн. Згідно платіжного доручення № Р24А764728634А41972від 12.05.2020 позивачем сплачено адвокату вартість наданих послуг на суму 2200,00 грн. Положення пунктом 1 частини другої статті 137 ЦПК України визначає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Разом з тим, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Згідно з приписами статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат. У вказаній статті, серед іншого, Законодавець передбачає і витрати на професійну правничу допомогу. В свою чергу, положення статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими. Відповідно до статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. У постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю. До матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6314, виданого [PERSON] на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 27.12.2018 та копію посвідчення адвоката. Доказів того, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять. Також відсутні докази щодо припинення права [PERSON] на заняття адвокатською діяльністю у порядку передбаченому законом. Що спростовує доводи представника відповідача, про недоведеність витрат позивача на правничу допомогу та відсутність повноважень у адвоката Самойленка П.М. представляти інтереси позивача у справі. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, та зважаючи на повне задоволення позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов до висновку про те, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 3700,00 грн. підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved