Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до виконавчого комітету Ужгородської міської ради та департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради про зобов`язання надати житло. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є учасником бойових дій, брав безпосередню участь в бойових діях в зоні АТО та отримав статус особи з інвалідністю внаслідок війни бойових дій 22.06.2017, що підтверджується посвідченням відповідного зразка, а також довідкою МСЕК щодо поранення, отриманого/пов`язаного із захистом Батьківщини. Зазначає, що з 12.07.2017 він перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Ужгородської міської ради, а саме: у списку громадян, які користуються першочерговим правом отримання житлових приміщень під № 117; у списку учасників бойових дій в зоні АТО, які отримали інвалідність та згідно з законодавством мають право на позачергове одержання житлової площі на 2021 рік під № 11; у списку (узагальнений) інвалідів всіх війн, які згідно із законодавством мають право на позачергове поліпшення житлових умов на 2020 рік під № 32. Позивач вказує, що відповідачі не забезпечили його право на житло, передбачене абз. 2 п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», безпідставно відмовляють у забезпеченні його та його сім`ї житлом, посилаючись на відсутність такого та наявність черги на отримання житла серед осіб, які мають право на першочергове отримання житла. Доводи, наведені відповідачами, позивач вважає хибними, оскільки в силу ч. 4 ст. 11 ЦК України між сторонами у справі виникли цивільні права та обов`язки, що виникли безпосередньо з п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ч. 1 ст. 46 ЖК Української PCP, а саме: право позивача витребувати майнове право на отримання житла, а обов`язок відповідачів забезпечити позивача правом на таке житло протягом двох років. Зауважує, що відсутність вільного житла у житловому фонді, що знаходиться у комунальній владності відповідачів не припиняє та не звільняє останніх від виконання обов`язку, який виникає з актів цивільного законодавства, а саме: забезпечити позивача соціальним житлом протягом двох років, оскільки згідно з ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, на сьогоднішній день не існує закону, яким органу місцевого самоврядування відстрочено виконання зобов`язання (мораторій) щодо позачергового забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов у строк, встановлений ч. 1 ст. 46 ЖК Української PCP. У листі № 295/03-23 від 07.06.2021 департамент міського господарства Ужгородської міської ради зазначив, що будівництво комунального житла не ведеться. Причини чому не ведеться будівництво соціального житла за рахунок коштів місцевого бюджету відповідач не повідомляє. Як зазначає позивач, до повноважень органів місцевого самоврядування згідно зі ст. 9 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» відноситься створення за рахунок коштів місцевих бюджетів, інших джерел фінансування житлового фонду соціального призначення, а ст. 29 цього Закону визначено, що кошти для створення житлового фонду соціального призначення здійснюється за рахунок місцевих бюджетів, що передбачаються щорічно у відповідному бюджеті. Обсяги необхідного фінансування формування та участі в утриманні житлового фонду соціального призначення за рахунок коштів місцевих бюджетів формуються відповідно до місцевих програм забезпечення житлом громадян, затверджених органами місцевого самоврядування. Факт відсутності ведення будівництва нового житла за рахунок коштів місцевого бюджету та не передбачення за останні роки Програмою соціального і економічного розвитку та бюджету м. Ужгорода обсягу необхідного фінансування для формування фонду соціального призначення підтверджує директор департаменту міського господарства Ужгородської міської ради у листі від 07.06.2021 № 295/03-23. Позивач наголошує, що відсутність будівництва нового житла за рахунок власних коштів та не проведення реконструкції існуючих жилих будинків, а також не переобладнання нежилих будинків у жилі в м. Ужгороді є прямим наслідком не виконання відповідачами ст. ст. 5, 9, 29 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», ст. ст. 26, 27 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що свідчить про допущену ними грубу бездіяльність в частині не забезпечення житлом позивача та невиконання вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 46 ЖК України Української PCP. Звертає увагу, що наразі його житлова площа складає 17,60 квадратних метрів. Дана площа ділиться на нього та його матір, що виходить 8,80 квадратних метрів на кожного із них, а це вже менше за норму 13,65 квадратних метрів на одну особу. Таким чином, вважає, що він потребує додаткового житла у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів на особу. На підставі викладеного, позивач просить суд: зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради ухвалити рішення про надання йому [PERSON] в постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості його сім`ї; зобов`язати департамент міського господарства Ужгородської міської ради вчинити дії з розподілу та надати йому [PERSON] в постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості його сім`ї. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.11.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 29.11.2021 від представника виконавчого комітету Ужгородської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову. У відзиві на позовну заяву представник виконавчого комітету Ужгородської міської ради заперечує проти позову, вважає вимоги безпідставними, незаконними та такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з того, що 12.07.2017 відповідачем було включено позивача на квартирний облік в список громадян, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, як інваліда війни. Станом на 01.01.2021 позивач з 12.07.2017 перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Ужгородської міської ради у списку громадян, які користуються першочерговим правом отримання житлових приміщень за пільгою та є № 120 у даному списку. У списку осіб з інвалідністю внаслідок війни [PERSON] значиться за № 32. Як особа з інвалідністю з числа учасників АТО № 11. Отже, позивач перебуває на квартирному обліку при виконавчому комітеті Ужгородської міської ради. Зауважує, що право позивача на отримання житла не є абсолютним, оскільки попереду позивача у черзі знаходиться значна кількість осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а недотримання черговості становитиме порушення норм чинного законодавства та прав цих осіб. Посилаючись на норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ЖК Української PCP, наголошує, що забезпечення житлом таких осіб можливе лише згідно з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством. Іншого порядку, ніж дата взяття на облік у формуванні черговості забезпечення житлом осіб, які користуються певним правом (мають однакові пільги) в черговості одержання таких приміщень діючим законодавством не встановлено. Вказує, що позивач має право на позачергове отримання житла відповідно до вимог п. 18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», однак таке своє право він може реалізувати лише після забезпечення житлом осіб, які станом на час прийняття рішення включені до списку при виконавчому комітеті Ужгородської міської ради, перебувають в цьому списку в черзі перед позивачем та мають такі ж самі житлові права. Таким чином, за твердженням представника відповідача, надання житла без дотримання списків є порушенням чинного житлового законодавства та прав громадян, що включені до списків черговиків раніше. З огляду на те, що попереду позивача в списку громадян, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень перебувають інші особи, його звернення до суду для захисту своїх прав є передчасним, а надання житла без дотримання списків є порушенням чинного житлового законодавства та прав громадян, що включені до списків черговиків раніше. Також представник відповідача зазначає, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 № 719 «Питання забезпечення житлом сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідів І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов» (із змінами) житловою площею забезпечуються сім`ї загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідів І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції. Забезпечення інвалідів III групи з числа військовослужбовців, які брали участь в антитерористичній операції та потребують поліпшення житлових умов за рахунок субвенцій з державного бюджету, вищезазначеною постановою не передбачено. Крім того, відповідно до Порядку забезпечення громадян доступним житлом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2009 № 140 (із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20.02.2017 № 708), забезпечення громадян, на яких поширюється дія пунктів 19 та 20 частини статті 6, пунктів 10-14 частини другої статті 7 та абзаців четвертого, шостого і восьмого пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», доступним житлом здійснюється шляхом надання державної підтримки, яка полягає у сплаті державою 50 відсотків вартості будівництва. Враховуючи вищенаведене та те, що надання житла без дотримання списків є порушенням норм чинного житлового законодавства та прав громадян, що включені до списків черговиків раніше, а у разі задоволення позовних вимог будуть порушені права інших осіб, які передують позивачу в списку громадян для одержання жилих приміщень, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову. 01.12.2021 від представника департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову. У відзиві на позовну заяву представник департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради зауважує, що надання житла без дотримання списків є порушенням чинного житлового законодавства та прав громадян, що включені до списків черговиків раніше. [PERSON] звертався до відповідачів стосовно вирішення питання про надання йому позачергово житла як інваліду III групи. Позивач являється інвалідом війни і згідно з рішення виконкому № 204 від 12.07.2017 зарахований на квартирний облік складом сім`ї дві особи, як інвалід війни. Таким чином, з 12.07.2017 позивач набув право на пільгу «Інвалід війни» категорії «Позачерговий» та включений в чергу на отримання житла в позачерговому порядку, в зв`язку з чим має право на отримання житлового приміщення поза чергою протягом двох років з дати прийняття рішення про включення до списку на позачергове одержання жилого приміщення у відповідності до вимог ст. 46 ЖК України. Позивач має право на позачергове отримання житла, але відповідно до вимог п. 18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і таке своє право він може реалізувати лише після забезпечення житлом осіб, які станом на час прийняття рішення включені до списку при виконавчому комітеті Ужгородської міської ради, перебувають в цьому списку в черзі перед позивачем та мають такі ж самі житлові права. Вказує, що позивачем не було доведено існування підстав на одержання ним житла першочергово перед всіма іншими категоріями позачерговиків (ст. 46 ЖК України), не надано доказів наявності вільного житла, яке могло б бути йому розподілене, а також доказів порушення, невизнання або оспорювання його права на отримання житла департаментом міської інфраструктури чи виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Позивачу неодноразово повідомлялося про те, що він дійсно перебуває на квартирному обліку при виконавчому комітеті Ужгородської міської ради в списках позачергової черги з 12.07.2017 за № 118 (станом на 2018 рік був за № 165) та в контрольних списках як особа з інвалідністю з числа учасників АТО станом на 2021 рік за № 11 (станом на 2017 року був за № 13). Однак забезпечити його житлом в установлений законом термін в 1-2 роки виконком не має можливості у зв`язку з тим, що дана категорія черговиків забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету, і його житлове питання буде вирішуватись при надходженні коштів з Державного бюджету. Звертає увагу, що зобов`язуючи департамент міської інфраструктури та виконком позачергово забезпечити позивача житлом, порушуються вимоги чинного законодавства щодо черговості надання житла, а також відбувається втручання у виключну компетенцію виконкому щодо надання житла та розпорядження майном, що перебуває у власності територіальної громади міста Ужгород. Враховуючи економічну ситуацію та відсутність фінансового забезпечення законодавчої бази, виконком немає можливості надати [PERSON] позачергову квартиру, оскільки немає у наявності вільного житла, а також відсутні необхідні для цього кошти. Даним позовом [PERSON] намагається порушити черговість на отримання житла в позачерговому порядку. Просить звернути увагу і на той факт, що 13.11.2018 Ужгородською міською радою було направлено лист до Прем`єр-міністра України з проханням вирішити питання щодо внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 214 від 28.03.2018 у частині забезпечення права на компенсацію особам з інвалідністю внаслідок війни, поширити чинність зазначеної постанови також на осіб з інвалідністю III групи, набутої внаслідок війни, що свідчить про вчинені дії з боку відповідачів щодо реалізації права позивача на отримання житла. Також просить врахувати, що [PERSON] користується всіма передбаченими ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пільгами. [PERSON] як учасник АТО з числа мешканців міста, користується пільгами на оплату житлово-комунальних послуг, безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, щорічно до 5 травня йому виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України та іншими передбаченими законом пільгами. Однак, враховуючи приписи законодавства забезпечення позивача житлом можливе лише згідно з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством. Представник відповідача зазначає, що всі громадяни, які мають право на першочергове отримання житла, включені у відповідний список по даті звернення. Серед таких осіб в списках позачергової черги [PERSON] обліковується під номером 118 (станом на 2018 року був за № 165) та в контрольних списках як особа з інвалідністю з числа учасників АТО за № 11 (станом на 2017 року був за № 13). Відповідно до ст. ст. 42, 43 Житлового кодексу Української PCP жилі приміщення надаються громадянам, які перебувають на квартирному обліку згідно з чергою. Всі громадяни, які перебувають в одному списку на отримання житла (у даному випадку першочергово), мають рівні права. Наявність у них більшої кількості пільг, стан здоров`я, відсутність житла для постійного проживання тощо не дає переваги таким громадянам перед тими, що перебувають у даному списку попереду них. Таким чином, за твердженням представника відповідач, надання житла без дотримання списків є порушенням чинного житлового законодавства та прав громадян, що включені до списків черговиків раніше. З огляду на викладене, вважає, що надати житло [PERSON] . Ужгородська міська рада може лише згідно з чергою. Будь-які інші підстави для отримання житла згідно з діючим законодавством позачергово у [PERSON] відсутні. Щодо вимоги позивача про зобов`язання департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради вчинити дії з розподілу та надати [PERSON] в постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норма, а також з урахуванням кількості членів його сім`ї, представник відповідача зауважує, що виходячи із системного аналізу положень ЖК УРСР, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» обов`язок забезпечити позивача та інших осіб, які перебувають на квартирному обліку в списку осіб та мають право на позачергове забезпечення житлом покладено саме на виконавчий комітет Ужгородської міської ради. Відтак, відповідно до Положення про департамент міської інфраструктури, відповідач департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради не уповноважений на здійснення заходів щодо своєчасного та належного забезпечення житловою площею [PERSON] , оскільки вирішення питання з розподілу житла є виключна компетенція виконавчого органу міської ради. Також наголошує, що зобов`язання відповідачів забезпечити позивача житлом у позачерговому порядку з переважним правом на одержання жилого приміщення перед всіма іншими категоріями позачерговиків, порушують законні права цих осіб. Також просить врахувати, що забезпечення житлом учасників бойових дій здійснюється за рахунок державного бюджету, розпорядниками яких є державні адміністрації, а міські ради лише приймають житло від державних адміністрацій для подальшого його розподілення та передачі учасникам бойових дій через виконавчі комітети міських рад. Право на отримання житла поза чергою особами з числа учасників бойових дій також закріплено у п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», але ст. 12 Закону встановлюються пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, а не обов`язки органів місцевого самоврядування. 21.12.2021 від представника департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до суду надійшло клопотання про зміну назви відповідача департаменту міського господарства Ужгородської міської ради на департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, на підтвердження чого надано копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 12.01.2022 від представника виконавчого комітету Ужгородської міської ради до суду надійшли доповнення до відзиву, в яких вказує, що такий спосіб захисту цивільного права, як зобов`язання вчинити дії не передбачений ст. 16 ЦК України. Також зазначає, що задоволення пред`явлених позивачем вимог, захист його прав та інтересів у обраний спосіб, суперечить принципу розподілу влади, що заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень, котрі визначають певний ступінь свободи адміністративних органів приймати рішення самостійно й на власний розсуд. Відтак, вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні. Ухвалою суду від 15.04.2022 постановлено закрити підготовче провадження та призначити цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до виконавчого комітету Ужгородської міської ради та департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради про зобов`язання надати житло, до судового розгляду по суті. Згідно із зазначеною ухвалою судом встановлено, що 17.11.2021 на підставі рішення сесії Ужгородської міської ради від 07.09.2021 № 425 департамент міського господарства Ужгородської міської ради було перейменовано на департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (код ЄДРПОУ 36541721), що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських установ. За таких обставин, відбулася зміна найменування юридичної особи департаменту міського господарства Ужгородської міської ради на департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради без зміни її організаційно-правової форми. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позов. Представник департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] є інвалідом війни (особою з інвалідністю ІІІ групи) та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. Позивач проживає з матір`ю у приватизованій однокімнатній квартирі житловою площею 17,60 кв.м. у [ADDRESS] . Умови проживання у вказаній квартирі незадовільні. 12.07.2017 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради позивача включено на квартирний облік в список громадян, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, як інваліда війни. Позивач з 12.07.2017 перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Ужгородської міської ради у списку громадян, які користуються першочерговим правом отримання житлових приміщень за пільгою та є № 120 у даному списку. У списку осіб з інвалідністю внаслідок війни [PERSON] значиться за № 32, як особа з інвалідністю з числа учасників АТО за № 11. До цього часу позивачу житло не надано. Згідно з абз. 1 п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інваліди війни та прирівняні до них особи позачергово забезпечуються житлом, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що відповідні органи, уповноважені державою на виконання функцій з розподілу житла, протягом двох років від дня взяття на квартирний облік зобов`язані надати особі, на яку поширюється дія цієї норми, таке житло. Таким чином, ненадання позивачу як інваліду війни житла протягом більш як чотирьох років перебування на обліку є грубим порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів. Представниками відповідачів під час розгляду справи не оспорюється, що з 12.07.2017 позивач набув право на пільгу «інвалід війни» категорії «позачерговий» та включений в чергу на отримання житла в позачерговому порядку, в зв`язку з чим має право на отримання житлового приміщення поза чергою протягом двох років з дати прийняття рішення про включення до списку на позачергове одержання жилого приміщення у відповідності до вимог ст. 46 ЖК України. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Суд критично ставиться до посилань представника відповідача департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради на економічну ситуацію та відсутність фінансового забезпечення законодавчої бази, у зв`язку з чим виконавчий комітет Ужгородської міської ради не має можливості надати [PERSON] позачергову квартиру, оскільки немає у наявності вільного житла, а також відсутні необхідні для цього кошти, з огляду на те, що такі доводи прямо суперечать практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого для національних судів України є джерелом права. Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) дійшов висновку про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Суд зазначає, що відсутність матеріального забезпечення не є підставою для порушення прав позивача та невиконання Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Прийнявши той чи інший акт, держава дала підстави для виникнення у фізичних осіб обґрунтованих сподівань стосовно виконання закону. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 203/1784/16-ц (провадження № 61-18145св18). Також суд вважає необґрунтованими доводи представників відповідачів про те, що задоволення позову призведе до порушення прав інших осіб, які перебувають на квартирному обліку та мають аналогічну пільгу як і позивач та рівні з ним права на першочергове отримання житла, такий спосіб захисту цивільного права, як зобов`язання вчинити дії не передбачений ст. 16 ЦК України, а задоволення пред`явлених позивачем вимог, захист його прав та інтересів у обраний спосіб, суперечить принципу розподілу влади, що заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень, котрі визначають певний ступінь свободи адміністративних органів приймати рішення самостійно й на власний розсуд, оскільки не вирішення цього питання протягом більш як чотирьох років свідчить про неефективність їх роботи у сфері захисту прав осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Ця обставина дає суду підстави для висновку про можливість захисту порушеного права позивача на житло саме у спосіб, обраний ним при поданні позовної заяви, який він запропонував у позовній заяві. Такий висновок цілком узгоджуватиметься з приписами ст. 124 Конституції України, згідно з якою правосуддя в Україні здійснюють виключно суди, юрисдикція яких поширюється на будь-який юридичний спір. За таких обставин, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши порушення житлових прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність їх захисту шляхом зобов`язання виконавчого комітету Ужгородської міської ради ухвалити рішення про надання [PERSON] у постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості членів його сім`ї, та зобов`язання департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради вчинити дії з розподілу та надати [PERSON] у постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості членів його сім`ї. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. За викладених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. У судовому засіданні 30.06.2022 на підставі ч. 1 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 06.07.2022.

Outcome: approved