Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.12.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1117;визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власностi на квартиру, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: малолітньоi [PERSON] , [INFO] , малолітньоi [PERSON] , [INFO] , малолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, щомісячно, починаючи з моменту ухвалення рішення у справі i до досягнення старшою дитиною повноліття, а після того за вирахуванням тієi рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що 08.12.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №1117, проте, шлюбні відносини з відповідачкою припиненні та спільне господарство не ведеться, у зв`язку з різними поглядами на життя, різними характерами та інтересами відновлення подружніх відносин і збереження сім`ї позивач вважає неможливим. Під час вказаного шлюбу сторонами було набуто у власність нерухоме майно: квартиру, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , та квартиру, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає за необхідне визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , так як квартира є достатньо великою та просторою, діти з матір`ю раніше проживали в ній. Право особистої приватної власності на квартиру, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , позивач вважає за необхідне визнати за ним, оскільки вона була придбана повністю за його грошові кошти та є значно меншою, ніж квартира, яку позивач вважає за необхідне залишити відповідачці з дітьми. Крім того, позивач відмовляється від виплати йому різниці вартості часток, як матеріальної компенсації співвласника. Разом з тим, від вказаного шлюбу у сторін є діти: син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу бажає надалі допомагати своїм дітям та утримувати їх. Так, 31.05.2021 позивач надіслав відповідачці проект договору, яким запропонував спільно врегулювати та узгодити порядок та розмір аліментів на утримання дітей, які надалі проживають з матір`ю. Відповідно до п. 3 проекту договору позивач запропонував сплачувати на утримання дітей аліменти у розмірі 10000,00 грн. на кожну дитину, однак відповідачка не погодилась із вказаною сумою та відмовилась укладати договір. У зв`язку з наведеним, позивач вважає за необхідне, щоб суд встановив суму грошових коштів, які він сплачуватиме відповідачці на утримання дітей. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2021 відкрито провадження по справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 06.10.2021 до суду надійшли заперечення щодо позову, відповідно до яких відповідач проти розірвання шлюбу, укладеного між нею та позивачем, не заперечує, однак заперечує щодо стягнення з позивача на її користь аліментів на утримання дітей у розмірі 40000,00 грн. (по 10000,00 грн. на кожну дитину), оскільки вказаний розмір аліментів є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, просить суд стягнути з позивача на її користь аліменти у розмірі 12000,00 грн. на кожну дитину. Окрім цього, відповідач не заперечує щодо визнання за нею права особистої приватної власностi на квартиру, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , проте просить суд відмовити у визнанні за позивачем права особистої приватної власності на квартиру, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , так як вказана квартира була придбана сторонами за накопичені у шлюбі кошти для матері відповідачки, котра наразі там проживає. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні не заперечувала щодо розірвання шлюбу, просила стягнути з позивача на її користь аліменти на утриманні дітей у розмірі 12000,00 грн. на кожну дитину та заперечила щодо поділу майна. Суд, заслухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.12.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб, актовий запис №1117, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , виданим 08.12.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві. Крім того, судом встановлено, що у сторін є діти: син - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 26.03.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві; дочка - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 21.12.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві; дочка - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 20.08.2014 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві; дочка - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 16.02.2019 Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Разом з тим, судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою фактично припинені та спільне господарство не ведеться. При цьому, суд вважає, з урахуванням позиції позивача та відповідачки, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливо. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно пп. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи те, що розлад в сім`ї викликаний серйозними причинами і носить стійкий характер, який виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, у зв`язку із цим приходить до висновку про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 08.12.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №117. Щодо позовних вимог про поділ майна подружжя, суд приходить до наступного. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 27.12.2012 серії [NUMBER] квартира, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу та відповідачці в рівних частинах на праві приватної власності. Згідно Звіту про незалежну оцінку трикімнатної квартири, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , складеного 27.04.2021 ТОВ «Експертно-оціночна компанія», ринкова вартість квартири складає 4412804,00 грн. Як вбачається з Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 06.11.2015 № 46, укладеного між позивачем та ПАТ «Молодіжний житловий комплекс», Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10.06.2016 № 61126518 позивач придбав у власність квартиру, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Із Звіту про незалежну оцінку трикімнатної квартири, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , складеного 13.05.2021 ТОВ «Експертно-оціночна компанія», ринкова вартість квартири складає 617101,00 грн. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 по справі № 320/3072/18. Як роз`яснено у пунктах 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, відповідач не надала суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу нерухоме майно. Таким чином, квартира, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , та квартира, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, діти разом з матір`ю проживають у квартирі, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира має знано більшу площу та ринкову вартість, ніж квартира, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать надані звіти про незалежну оцінку майна. Вимогу щодо стягнення з відповідачки різниці між оціночною вартістю нерухомого майна позивачем заявлено не було. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей, з метою забезпечення умов життя, необхідних для їх належного розвитку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, площею 100,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , та про визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, площею 34,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання дітей, суд приходить до наступного. Як вбачається із матеріалів справи, на момент подання даного позову діти: син - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , проживають разом з відповідачкою. Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 та набула чинності для України 27 вересня 1991 , суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 та набула чинності для України 27 вересня 1991 , визначено, що батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Положеннями ч .3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Пунктами 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця вбачається, що позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, надає послуги, пов`язані з консультуванням з питань інформатизації, обсяг його доходу за 2020 рік склав 1299562,67 грн. Відповідно до довідки Головного управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві про доходи №3801898945681863 від 12.04.2021 позивач у період з квітня 2020 по березень 2020 року також отримав пенсію по інвалідності у розмірі 25200,00 грн. Стаття 79 СК України встановлює, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Так, позивач звернувся до суду з цим позовом 07.07.2021, проте, позивач, як до подання позову, так і після, а саме до 15.01.2022, утримує своїх дітей, переказуючи щомісяця на рахунок відповідачки грошові кошти, що підтверджується наступними квитанціями: №52486680 від 51.05.2020 на загальну суму 47000,00 грн.; №55030960 від 22.06.2020 на загальну суму 51000,00 грн.; №57050219 від 16.07.2020 на загальну суму 41000,00 грн.; №59806374 від 18.08.2020 на загальну суму 51500,00 грн.; №62550826 від 18.09.020 на загальну суму 59500,00 грн.; №65976149 від 23.10.2020 на загальну суму 43000,00 грн.; №68632941 від 19.11.2020 на загальну суму 55000,00 грн.; 71413271 від 15.12.2020 на загальну суму 55000,00 грн.; №74520604 від 13.01.2021 на загальну суму 55000,00 грн.; № 78128726 від 14.02.2021 на загальну суму 55000,00 грн.; №81332469 від 12.03.2021 на загальну суму 55000,00 грн.: №85401673 від 14.04.2021 на загальну суму 55000,00 грн.; №89140937 від 14.05.2021 на загальну суму 55000,00 грн.; №93604964 від 18.06.2021 на загальну суму 50000,00 грн.; №96957094 від 14.07.2021 на загальну суму 54000,00 грн.; №101172051 від 16.08.2021 на загальну суму 50000,00 грн.; №105515007 від 16.09.2021 на загальну суму 42500,00 грн.; №109394617 від 13.10.2021 на загальну суму 50000,00 грн.; №114255259 від 16.11.2021 на загальну суму 45000,00 грн.; №119122745 від 15.12.2021 на загальну суму 45000,00 грн.; №124032524 від 15.01.2022 на загальну суму 45000,00 грн. Окрім цього, ч. 3 ст. 183 СК України визначено, що якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та інтереси малолітніх дітей, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених уст. 7 СК України, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 40000,00 грн., щомісячно, починаючи з 15.01.2022 i до досягнення старшою дитиною повноліття, а після того за вирахуванням тієi рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей в даному віці. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На виконання приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 11895,00 грн. слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved