Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кватири [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач у вказаному будинку зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою з 2017 року і в добровільному порядку відмовляється знятись з реєстрації. Позивач надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив не надав, тому суд, у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані письмові докази, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку. За положеннями ст.41, 47 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Згідно положень ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Відповідно до положень ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Судом встановлено, що позивач є власником житлової квартири [ADDRESS] , що підтверджується даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36318694 від 15 квітня 2015 року згідно якого [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.8). За даними акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 жовтня 2021 року підтверджується, що [PERSON] , який зареєстрований в [ADDRESS] , з 2017 року по теперішній час фактично не проживає(а.с.9). Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Належні та допустимі докази на підтвердження наявності поважних причин не проживання відповідача у спірному жилому з січня 2021 року, відсутні. Враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутній за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, фактично проживає в іншому житловому приміщенні, проте в добровільному порядку відмовляється переоформити реєстрацію місця проживання, тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved