Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

У квітні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив позбавити її батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та стягувати з неї аліменти на її користь. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . За заявою матері дитину влаштовано до "Житомирського обласного спеціалізованого будинку дитини для дітей сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків" (далі за текстом - Будинок Дитини). Мати не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Необхідних умов для повернення дитини не створила. Сторони в судове засідання не прибули. Представник органу опіки в письмовій заяві до суду просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не прибула, про час і місце судового розгляду повідомлена вчасно та належним чином, відповідно до вимог розділу І глави 7 ЦПК України. Правом подати відзив на позов не скористалась. Дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, орган опіки та піклування (ст.165 СК України). Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] ,що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відомості про батька дівчинки записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. З грудня 2021 року [PERSON] тимчасово влаштована та перебуває на повному державному забезпеченні в Будинку дитини. Мати жодного разу дитину не відвідувала та не цікавився здоров`ям дитини. Актами обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] проживала у трикімнатному будинку разом зі співмешканцем [PERSON] та донькою [PERSON] . У будинку умови для проживання дитини відсутні, будинок потребує прибирання. З висновку органу опіки та піклування від 15.03.2022 слідує, що в зв`язку з тим, що [PERSON] народила дитину ще до свого повноліття та скаргами на поведінку дорослих в сім`ї, дитину було поставлено на облік у службі у справах дітей як таку, що перебуває у складних життєвих обставинах, а сім`я перебувала на контролі у службі. Дитина мала ознаки недогляду, в зв`язку з чим питання щодо неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. 17.11.2021 [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей Городницької селищної ради із заявою про влаштування дитини до інституційного закладу, де дитина й знаходилась на час звернення з позовом до суду. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідачку відносно її неповнолітньої дитини. Звертаючись до суду з даним позовом, якому передувала виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, позивачем були вжиті усі можливі заходи та міри з метою захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування, повернення в сім`ю. Конституцією України (ст.51) визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ст.8 Закону України "Про охорону дитинства"). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст.3 Конвенції про права дитини наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків (ст.164 СК України). Це є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Безумовно, інтереси дитини є надзвичайно важливими, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і позбавлення останніх батьківських прав є крайнім, виключним та надзвичайним способом впливу на них. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано беззаперечними доказами, що відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, переклавши всю відповідальність за життя своєї дитини на державу, що суд сприймає як свідоме нехтування своїми обов`язками. Розуміючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, враховуючи положення ПП ВСУ №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд вважає доведеним факт ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини, а позовні вимоги органу опіки та піклування про позбавлення її батьківських прав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України), який є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві (ст.180 СК України). Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, реалізує його в одному із положень ст.182 СК України, яка встановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років - 2100 грн. Відповідач є здоровою, молодою, працездатною особою; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; не приймає участі у вихованні малолітньої дитини [PERSON] та не створює всі необхідні умови для її розвитку і життя; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання нею матеріальної допомоги на момент розгляду справи не існує, відтак вона спроможна сплачувати аліменти. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів [PERSON] , враховуючи, визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; обов`язок батьків брати участь у забезпеченні благополуччя своєї дитини, - суд приходить до висновку, що відповідачка в змозі сплачувати аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Така сума є реальною, не поставить відповідачку у матеріальне становище значно гірше від положення дитини, відповідатиме, як інтересам останньої, так і матеріальному становищу тастану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 18.04.2022. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України він стягується з відповідачки в дохід держави в розмірі 1 984,80 грн. (по 992,40 грн. за кожну вимогу).

Outcome: approved