Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

Франківська окружна прокуратура в інтересах держави звернулася до\~суду з\~позовом,\~в якому\~просить:\~визнати недійсним\~рішення Рудненської\~селищної ради\~Залізничного району\~м.Львова\~№545\~від 21.07.2021\~«Про затвердження\~гр.\~ [PERSON] \~проекту землеустрою\~щодо відведення\~земельної ділянки\~у власність\~для будівництва\~і обслуговування\~житлового будинку,\~будівель і\~споруд у\~ [ADDRESS] »;\~визнати недійсним\~договір купівлі-продажу\~земельної ділянки\~№ 3-3303\~від 19.09.2017,\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~щодо земельної\~ділянки загальною\~площею 0,06\~га (кадастровий\~номер:\~4610165500:05:002:0172),\~яка знаходиться\~на [ADDRESS] ;\~скасувати державну\~реєстрацію права\~власності [PERSON] \~на земельну\~ділянку площею\~0,06\~га (кадастровий\~номер 4610165500:05:002:0172),\~яка знаходиться\~на [ADDRESS] ;\~припинити речове\~право -\~право приватної\~власності [PERSON] \~на земельну\~ділянку площею\~0,06\~га (кадастровий\~номер 4610165500:05:002:0172),\~яка знаходиться\~на [ADDRESS] ,\~а також\~стягнути судові\~витрати.\~Свої позовні\~вимоги мотивує\~тим,\~що Франківською окружною\~прокуратурою міста\~Львова Львівської\~області під\~час здійснення\~нагляду за\~додержанням законів\~під час\~досудового розслідування\~у кримінальному\~провадженні №\~12019140060001351\~від 19.04.2019\~встановлено порушення\~інтересів територіальної\~громади м.\~Львова внаслідок\~незаконного використання\~права на\~безоплатну приватизацію\~земельної ділянки\~особою,\~яка раніше\~використала право\~на безоплатну\~приватизацію землі.\~Так,\~18.12.2003\~гр.\~ [PERSON] \~звернулась до\~Рудненської селищної\~ради Залізничного\~району м.\~Львова Львівської\~області із\~заявою про\~передання у\~приватну власність\~земельної ділянки\~площею 0,0959\~га з\~цільовим призначенням\~-\~для обслуговування\~житлового будинку,\~яка знаходиться\~по [ADDRESS] .\~На підставі\~вказаної заяви\~сесія Рудненської\~селищної ради\~24.12.2003\~прийняла рішення\~№ 413\~«Про передачу\~безоплатно у\~приватну власність\~земельної ділянки\~для обслуговування\~житлового будинку».\~Пунктом 1\~вказаного рішення\~ради вирішено\~передати [PERSON] \~безоплатно у\~приватну власність\~земельну ділянку\~площею 0,0959\~га для\~обслуговування житлового\~будинку по\~ [ADDRESS] .\~За наслідками\~зазначеного рішення\~селищної ради\~ [PERSON] \~03.11.2004\~видано державний\~акт на\~право власності\~на земельну\~ділянку серії\~ЛB\~№ 011631,\~на підставі\~якого державним\~реєстратором Львівського\~міського управління\~юстиції 15.09.2015\~проведено державну\~реєстрацію права\~приватної власності\~ [PERSON] \~на земельну\~ділянку площею\~0,096\~га,\~кадастровий номер:\~4610165500:01:003:0131\~для будівництва\~і обслуговування\~житлового будинку,\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибна\~ділянка),\~яка розташована\~по [ADDRESS] .\~В подальшому,\~незважаючи на\~використання права\~на безоплатну\~приватизацію земельної\~ділянки,\~ [PERSON] \~11.05.2017\~повторно звернулась\~до Рудненської\~селищної ради\~Залізничного району\~м.\~Львова із\~заявою про\~виділення їй\~земельної ділянки\~в межах\~смт.\~Рудно,\~згідно затвердженого\~детального плану\~території.\~При цьому,\~у вказаній\~заяві [PERSON] \~зазначено про\~те,\~що своє\~право на\~безоплатну приватизацію\~нею не\~використано.\~На підставі\~вказаної заяви,\~а також\~із врахуванням\~рішень Рудненської\~селищної ради\~від 03.06.2016\~№ 114\~та від\~08.02.2017\~№ 296\~«Про затвердження\~детального плану\~території мікрорайону\~«Старе Рудне»\~Рудненська селищна\~рада Залізничного\~району м.\~Львова прийняла\~рішення №\~479\~від 15.05.2017\~«Про погодження\~гр.\~ [PERSON] \~місця розташування\~земельної ділянки\~№ [NUMBER] ,\~згідно затвердженого\~ПДПТ та\~надання дозволу\~на виготовлення\~проекту землеустрою,\~щодо відведення\~земельної ділянки\~на [ADDRESS] ». В подальшому,\~рішенням Рудненської\~селищної ради\~Залізничного району\~м.\~Львова №\~545\~від 21.07.2017\~рада вирішила\~затвердити гр.\~ [PERSON] \~проект землеустрою\~щодо відведення\~земельної ділянки\~та передати\~у власність\~земельну ділянку\~площею 0,06\~га (кадастровий\~номер:\~4610165500:05:002:0172)\~на [ADDRESS] ,\~для будівництва\~та обслуговування\~житлового будинку,\~господарських будівель\~та споруд.\~На підставі\~вказаного рішення\~ради №\~545\~від 21.07.2017\~державним реєстратором\~Жирівської сільської\~ради Пустомитівського\~району 02.08.2017\~проведено державну\~реєстрацію права\~приватної власності\~ [PERSON] \~на земельну\~ділянку площею\~0,06\~га (кадастровий\~номер:\~4610165500:05:002:0172)\~на [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] , за наслідками звернення 11.05.2017 до органу місцевого самоврядування та набуття в подальшому права приватної власності на земельну ділянку площею 0,06 га (кадастровий номер: 4610165500:05:002:0172) на [ADDRESS] , протиправно повторно безоплатно приватизувала земельну ділянку комунальної власності всупереч положень ч. 4 ст. 116 ЗК України, оскільки вона ще раніше використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання за наслідками проходження процедури безоплатної приватизації та прийняття Рудненською селищною радою рішення № 413 від 24.12.2003 «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку». 19.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,06 га (кадастровий номер: 4610165500:05:002:0172) на [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-3303. Вищевказана обставина і поведінка [PERSON] після безоплатної приватизації спірної земельної ділянки комунальної власності свідчить про прагнення [PERSON] приховати відомості про повторне використання права на безоплатне отримання земельної ділянки. Відтак, земельна ділянка площею 0,06 га (кадастровий номер: 4610165500:05:002:0172) на [ADDRESS] вибула з комунальної власності на підставі незаконного рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова № 545 від 21.07.2017, яким рада вирішила затвердити гр. [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати їй у власність спірну земельну ділянку, яке було прийняте внаслідок протиправного повторного використання [PERSON] права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання. Незаконність безоплатної повторної приватизації [PERSON] земельної ділянки також була предметом дослідження та підтвердилась внаслідок заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, проведеними посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. З врахуванням наведеного просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.07.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 03.09.2021 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він позов не визнає. Пояснює, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Четвертою львівською державною нотаріальною конторою 19.09.2017 за реєстром №3-3303, [PERSON] \~продала,\~а він,\~ [PERSON] \~купив у\~неї земельну\~ділянку площею\~0,06\~га на\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер\~4610165500:05:002:0172. При посвідченні\~вищезгаданого договору\~купівлі-продажу\~нотаріусом було\~перевірено усі\~наявні правовстановлюючі\~документи,\~зокрема і\~Державний акт\~на право\~власності на\~земельну ділянку,\~і жодних\~підстав для\~того,\~щоб відмовити\~у посвідченні\~договору не\~було. Отже, він є добросовісним набувачем земельної ділянки і до нього не повинно бути жодних претензій. Просить в задоволенні позову відмовити. 13.09.2021 позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що покликання відповідача [PERSON] на те, що йому було невідомо як [PERSON] отримувала земельну ділянку, не є обгрунтованою підставою для відмови в позові, так як у постанові від 17.03.2021 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 922/634/19 звернув увагу сторін на те, що при придбанні майна (частки у статутному капіталі) покупець мав би проявляти розумну обачливість і дослідити історію вибуття майна у попередніх власників. При цьому, за наслідками розгляду вказаної справи Касаційний господарський суд прийшов до висновку, що оскільки відповідач не проявив добросовісної та розумної обачності при придбанні майна, Верховний Суд критично ставиться й до посилань скаржника на те, що оскаржуваними рішеннями порушується його право на мирне володіння майном та покладається на нього як на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, внаслідок чого він змушений шукати способи компенсації своїх втрат. З врахуванням наведеного просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача дав пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві та відповіді на відзив, просить позов задоволити. В судовому засіданні представник Львівської міської ради позов підтримала, зазначила, що відповідно до ухвали Львівської міської ради №6 від 29.12.2020 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади» Львівська міська територіальна громада визначена правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, територія яких включена до території Львівської міської територіальної громади, зокрема Рудненської селищної ради відповідно до ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Територіальна громада м. Львова як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень передбачених законом. Щодо заявлених позовних вимог просить позов задоволити, так як [PERSON] протиправно повторно використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки одного виду використання, що порушує законне право володіння, користування та розпорядження землею, яка є власністю територіальної громади. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до статті 14 Конституції України, статті 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 152 ЗК України передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів. Відповідно до статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 12 ЗК України передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до п. б) ч. 1\~ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Судом встановлено, що 18.12.2003 [PERSON] звернулася до селищного голови смт. Рудно із заявою про передання їй безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0959 га, для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] /а.с. 19/. Рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова Львівської області 6-пленарного засідання 4-ої сесії 4-го демократичного скликання №413 від 24.12.2003 «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку» вирішено передати [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0959 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] /а.с. 21/. Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0959 га. Земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 22, 23/. В подальшому, а саме 11.05.2017 [PERSON] звернулась до селищного голови смт.Рудне із заявою про виділення їй земельної ділянки в смт. Рудне, згідно затвердженого детального плану територій. У заяві зазначила, що своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки не використала /а.с. 33/. Рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова №479 від 15.05.2017 «Про погодження гр. [PERSON] місця розташування земельної ділянки № [NUMBER] , згідно затвердженого ПДПТ та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] » погоджено гр. [PERSON] місце розташування земельної ділянки, згідно затвердженого ПДПТ та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,0600 га, для індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за рахунок земель, що не надані у власність або користування /а.с. 37/. 20.07.2017 [PERSON] звернулася до селищного голови смт. Рудне із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] , для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] /а.с. 39/. Рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова 4-пленарного засідання 4-сесії 7-демократичного скликання №545 від 21.07.2017 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] » затверджено гр. [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку (кадастровий номер 4610165500:05:002:0172), площею 0,0600 га, на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд /а.с. 41/. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.09.2017, [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 4610165500:05:002:0172, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площа земельної ділянки 0,0600 га /а.с. 42/. Отже, судом встановлено, що в порушення ст. 116 ЗК України, [PERSON] незаконно повторно скористалася правом на одержання безоплатно у власність земельної ділянки, так як відповідачка [PERSON] своє право на одержання земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах норм безоплатної приватизації вже використала, отримавши у власність земельну ділянку на підставі рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова Львівської області №413 від 24.12.2003 «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку», яким вирішено передати [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0959 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Таким чином, безоплатна передача [PERSON] у власність земельної ділянки (кадастровий номер 4610165500:05:002:0172) площею 0,0600 га, що знаходиться на [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд суперечить вимогам чинного законодавства. 19.08.2019 Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки встановило, що в результаті прийнятого Рудненською селищною радою рішення від 21.07.2017 №545 Рудненською селищною радою порушено вимоги ст. 121 Земельного кодексу України, а саме норми безоплатної передачі земельних ділянок громадян /а.с. 55/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19.09.2019 у справі №462/3318/18 за позовом [PERSON] до Рудненської селищної ради Залізничного району м.Львова, [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним і скасування рішення та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та зобов`язання до вчинення дій скасовано рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова за № 479 від 15.05.2017 року "Про погодження гр. [PERSON] місця розташування земельної ділянки № [NUMBER] , згідно затвердженого ПДПТ та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] ". Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили /а.с. 57-59/. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. З врахуванням наведеного позовна вимога про визнання недійсним рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова №545 від 21.07.2021 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, будівель і споруд у [ADDRESS] » підлягає до задоволення. Відповідно ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц) Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. У статті 655 ЦК України вказано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 19.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:002:0172, призначена для індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд /а.с. 46/. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] правомірно не набула право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:002:0172, вона не мала законних підстав на відчуження земельної ділянки на користь [PERSON] . Між тим, слід зазначити, що дружина відповідача [PERSON] [PERSON] , будучи депутатом Рудненської селищної ради 15.05.2017 на 3-пленарному засіданні 4-сесії 7-демократичного скликання, брала участь в голосуванні «Про погодження гр. [PERSON] місця розташування земельної ділянки № [NUMBER] , згідно затвердженого ПДПТ та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] ». Отже, договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:002:0172, від 19.09.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, оскільки спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, чим порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Львівської міської ради, як органу, уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади міста Львова. Враховуючи, що [PERSON] не міг набути права власності на спірну земельну ділянку на підставі недійсного правочину, як наслідок підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення речового права, виходячи також з наступного. На наявність права власника на майно не впливає та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011 у справі № 5002-8/5447-2010, від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, від 24.06.2015 у справі № 6-535цс15 та від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15. Так, відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Також, метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Колишній король Греції проти Греції» від 23.11.2000 та ін.) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. Крім того, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п.54 рішення). Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-92цс13. Реєстрація права власності за відповідачем [PERSON] земельної ділянки, яка є об`єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися землею, яка є власністю територіальної громади. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земельної ділянки із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес. У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади земельної ділянки, яка незаконно вибула з власності територіальної громади. Відповідно до ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав па нерухоме майно. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. Разом з цим, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16. Згідно з ч. 2 ст. 26 України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. З огляду на викладене, суд вважає за необхіне скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,06 га (кадастровий номер 4610165500:05:002:0172), яка знаходиться на [ADDRESS] та припинити його речове право приватної власності на таку. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15). Так, відповідно до п. 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141, у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на визнання недійсним рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова за № 545 від 21.07.2017, яке є документом, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав, залишається невизначеною юридична доля майна спірної земельної ділянки після державної реєстрації припинення права власності відповідача на неї. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне з метою повного та ефективного захисту, а також реального поновлення інтересів територіальної громади м. Львова під час виконання рішення суду, визначити юридичну долю земельної ділянки площею 0,06, яка знаходиться на [ADDRESS] , шляхом повернення вказаної земельної ділянки у власність територіальної громади міста Львова. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved