Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТЗОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 25810 від 16.06.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в сумі 14\~919,27 гривень. Позов обґрунтовує тим, що жодних кредитів у ТЗОВ «ФК\~«КРЕДИТ-КАПІТАЛ»\~вінне отримував. Вважає, що при вчинені виконавчого напису нотаріусом було допущено грубе порушення чинного законодавства, саме, статей 87 і 88 Закону України «Про нотаріат», а також пунктів 3.1, 3.2, 3.4, 3.5 пункту 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, у зв`язку з чим виконавчий напис має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Відповідачем відзив на позов не поданий. Треті особа пояснення щодо позову не подали. Ухвалою суду від 25.05.2022 відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу та третій особі копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками направлялись поштою за місцезнаходження останніх. Вказані документи отримані відповідачем та третьою особою приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Коциняном М.О., які згідно з пунктом 3 частини шостої статті 272 ЦПК України є повідомленими про розгляд справи належним чином. Поштове відправлення, направлене третій особі приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. повернулось до суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 5 частини шостої статті 272 ЦПК України є належним повідомленням про розгляд справи. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору банківського обслуговування № BL_ЖГ00004560 від 13.12.2010, укладеного між позивачем та ПАТ «ВіЕйБі Банк», позивачу наданий кредит в сумі 10\~000 гривень на термін до 13.12.2013 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 20% річних та комісії за управління кредитом в розмірі 1,5% від суми кредиту. 16 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною було вчинено виконавчий напис № 25810, згідно з яким з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № BL_ЖГ00004560 від 13.12.2010, укладеним з ПАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого за Договором відступлення права вимоги № 6797 від 27.03.2018 є ТЗОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», заборгованості за кредитним договором № BL_ЖГ00004560 від 13.12.2010. Строк платежу по Кредитному договору настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості здійснюється за період з 27.03.2018 по 14.05.2021. Сума заборгованості становить 13\~719,50 гривень, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту 7\~987,01 гривень, прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 2\~732,49 гривень, прострочена заборгованість за комісією становить 3\~000 гривень, а також плата, що здійснена Стягувачем за вчинення виконавчого напису. Загална заборгованість боржника становить 14\~919,27 гривень. На підставі спірного виконавчого напису, 12 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Коциняном Меружаном Оганесовичем було відкрито виконавче провадження № 68116576. Відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.07.2017 у справі № 754/9711/14-ц, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. У пункті 3.2 Порядку № 296/5 зазначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік № 1172). Пунктом 3.4 вказаної Глави зазначається, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувана виникло право примусового стягнення боргу. Відповідно до підпункту 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок), при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Суд встановив, що пункт 2 Переліку № 1172, на підставі якого приватним нотаріусом вчинений спірний виконавчий напис, втратив чинність 22.02.2017 на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Вказаним судовим рішенням визнана незаконною та нечинною постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі, в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Редакція Переліку № 1172 до внесення змін, визнаних нечинними, не містила розділу про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, а тому приватний нотаріус не мала правових підстав для вчинення спірного виконавчого напису. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а отже підлягають задоволенню, оскільки приватний нотаріус вчинив спірний виконавчий напис на підставі нечинного нормативно-правового акту, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат». Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначеної судом підстави, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи позивача. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову та звільнення позивача від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 13 статті 5 Закону України «Про судовий збір» (є учасником бойових дій), суд вирішує питання про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в сумі 992,40 гривні, який підлягав сплаті при подачі позовної заяви, та в сумі 496,20 гривень, який підлягав сплаті за подачу заяви про забезпечення позову, а всього в сумі 1\~484,60 гривні. Відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову у виді зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved