Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

09 липня 2018року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача, про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування недійсними. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що нею 04.06.2010 року за договором купівлі-продажу придбано 48/100 частин квартири [ADDRESS] . У зв`язку з перебуванням за кордоном позивачка тривалий час не знаходилась в даній квартирі. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що 05.10.2016 року на її частку у вказаній квартирі зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. В подальшому позивачка дізналась, що дарування спірної квартири здійснив [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказане свідоцтво [PERSON] отримав як чоловік позивачки після смерті [PERSON] . Однак до сьогодні [PERSON] жива та ніколи не перебувала у шлюбі з [PERSON] .. Тому, на думку позивачки, її право власності на 48/100 частин квартири [ADDRESS] підлягає відновленню, що є підставою для захисту в судовому порядку. У зв`язку з чим позивач просив: Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстроване в реєстрі за № 393; Визнати недійсним договір дарування серія та номер: 3-943, виданий 05.10.2016 року та посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В.; Витребувати у добросовісного набувача - [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , 48/100 частин квартири [ADDRESS] та складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 37, 8 кв.м.; загальною площею - 125, 1 кв.м. на користь [PERSON] ; Стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 18 липня 2018 року відкрито провадження у справі. Встановлено загальний порядок розгляду справи та задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на 48/100 частин квартири [ADDRESS] , та складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 37,8 кв.м.; загальною площею - 125,1 кв.м., що належить [PERSON] .. Заяву [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №19/2016 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 393. Витребувано у державного нотаріуса Першої Одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. належним чином завірені копії договору дарування серія та номер 3-943 від 05.10.2016 року, паспорту та реєстраційного номеру облікової картки платника податків дарувальника та обдаровуваного за цим договором, інші документи, щодо відчуження 48/100 частин квартири [ADDRESS] та складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 37,8 кв.м.; загальною площею - 125,1 кв.м. на користь [PERSON] .. Витребувано у Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію щодо зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] . 07 серпня 2018 року з Першої Одеської державної нотаріальної контори до суду надійшли документи на виконання ухвали суду від 18 липня 2018 року. 10 жовтня 2018 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. на виконання ухвали суду від 18 липня 2018 року надійшли витребувані документи. 30 жовтня 2018 року від представника [PERSON] - Наседкіна О.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідачка проти задоволення позову заперечує та вважає, що позов не підлягає задоволенню. На обґрунтування своєї позиції посилається на те, що договір дарування від 05.10.2016 року, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. за яким вона стала власницею 48/100 частин квартири [ADDRESS] є удаваним, так як між [PERSON] та [PERSON] фактично був укладений договір купівлі-продажу. Окрім того, відповідачка вважає, що об`єктивність, достовірність та повнота відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження гарантовані державою, тому реєстрація права власності за [PERSON] спірної частки квартири в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №16240138 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1018484451101) є достовірним доказом підтвердження права власності, який може бути використаний у спорі з третьою особою. Також відповідачка вважає, що задоволення позовних вимог [PERSON] призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. На її думку [PERSON] є добросовісним набувачем. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. За таких мотивів задоволення позовних вимог [PERSON] за позовом про витребування спірної квартири у відповідача, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. При цьому відповідач посилається на рішення ЄСПЛ від 17.11.2016р. у справі «Alentseva v.Russia» від 17.11.2016р. у справі «Pchelintseva and Others v.Russia» від 24.09.2019р. у справі «Kochergin v.Russia» та на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 20.03.2019р. по справі №521/8368/15-ц та від 26.09.2019р. по справі №2-4352/11. Відповідачка посилається на те, що позивачка не надала доказів щодо незаконності та недостовірності свідоцтв про шлюб та смерть, тому позовні вимоги [PERSON] є недоведеними. Ухвалою суду від 13 грудня 2018 року заяву представника [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано з Головного управління ДМС в Одеській області належним чином завірену копію форми № 1 заяви про видачу паспорта та копії інших документів на підставі яких видавався паспорт громадянина України серії [NUMBER] ; Витребувано з Головного територіального управління юстиції в Одеській області належним чином завірену копію свідоцтва про смерть [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) Серія [NUMBER] від 25 лютого 2016 року та копії документів, на підставі яких воно було видане; Витребувано з Головного територіального управління юстиції в Одеській області витяг з Реєстру про державну реєстрацію смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 906; Витребувано з Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» копії довідок № 839/1 та № 840 від 18.08.2016 р.; Витребувано з Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» копію журналу реєстрації довідок дільниці № 12 КП «ЖКС «Фонтанський» за 2016 рік за період з 01.08.2016 р. по 01.09.2016 р.; Витребувано з Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» копію форми А або форми № 9 або форми №16 картки прописки за адресою [ADDRESS] . 10 січня 2019 року від Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» до суду, на виконання ухвали суду від 13 грудня 2018 року, надійшли витребувані документи. 15 січня 2019 року від Головного управління ДМС в Одеській області до суду, на виконання ухвали суду від 13 грудня 2018 року, надійшли витребувані документи. 30 січня 2019 року від Головного територіального управління юстиції в Одеській області до суду, на виконання ухвали суду від 13 грудня 2018 року, надійшов лист. 07 травня 2019 року ухвалою суду заяву представника [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано з Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію смерті, а також належним чином завірену копію свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий Шевченківським ВМ Приморського РВ УМВС України в Одеській області 03.03.2006 року; Витребувано з Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію смерті, а також належним чином завірену копію свідоцтва про смерть [PERSON] [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий Шевченківським ВМ Приморського РВ УМВС України в Одеській області 03.03.2006 року; Витребувано з Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію смерті, а також належним чином завірену копію свідоцтва про смерть [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . 29 травня 2019 року від Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області до суду, на виконання ухвали суду від 07 травня 2019 року, надійшли витребувані документи. Протокольною ухвалою суду від 21 червня 2019 року виключено з кола відповідачів [PERSON] на підставі заяви представника позивача Криворучко В.О . Ухвалою суду від 21 червня 2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування. Протокольною ухвалою суду від 08 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 06 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Наседкіна О.І. про відвід судді. Зупинено провадження по справі до вирішення питання про відвід судді. 07 листопада 2019 року ухвалою суду (головуючий суддя Донцов Д.Ю.) відмовлено у задоволенні відводу. 08 листопада 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси провадження по справі поновлено суддею Чернявською Л.М. та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 13 січня 2020 року від [PERSON] надійшла заява про залучення її та її доньки [PERSON] до участі у справі у якості третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 14 січня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 14 січня 2020 року зупинено провадження у цивільній справі № 522/11987/18 до набрання законної сили судового рішення по справі №522/181/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину удаваним. Постановою Одеського апеляційного суду від 29.04.2020 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2020 року про зупинення провадження у справі залишено без змін. Ухвалою суду від 18 квітня 2022 року поновлено провадження у цивільній справі № 522/11987/18. 14 червня 2022 року від представника відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування ПРА ОМР до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. 23 червня 2022 року від представника [PERSON] до суду надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат. Також, 23 червня 2022 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про залучення доказів про судові витрати. В судовому засіданні 23 червня 2022 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача та відповідач заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. 28 червня 2022 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат. У судовому засіданні, призначеному на 28 червня 2022 року, представник [PERSON] адвокат Криворучко В.О. позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. [PERSON] та її представник адвокат Наседкін О.І. проти позовних вимог заперечували, просили суд відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна письмова заява, у якій представник третьої особи просила суд розглядати справу за її відсутністю. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. 04.06.2010 р. громадянка Республіки Молдова [PERSON] придбала у власність 48/100 частин квартири [ADDRESS] , що в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,8 кв.м.; загальною площею 125,1 кв.м. (т.1, а.с.8). Право власності на вказану частину квартири було зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 11.06.2010 р., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26385991. (т.1, а.с.10). На момент укладення договору купівлі-продажу вказаної частки квартири [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 16.04.1988р. (т.1, а.с.13) З матеріалів спадкової справи №19/2016, відкритої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. (Т.1, а.с.83-119) вбачається, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25 лютого 2016 року [PERSON] померла [INFO] ; на момент смерті [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] [INFO] , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 12.09.2013р.; відповідно до довідок № 839/1 та №840 від 18.08.2016р., виданих дільницею № 12 КП «ЖКС «Фонтанський» [PERSON] була прописана та проживала за адресою [ADDRESS] до дня смерті; заяву про прийняття спадщини подав [PERSON] , особа якого підтверджена паспортом серії [NUMBER] , виданим Шевченківським ВМ Приморського РВ УМВС України в Одеській області 03.03.2006р. Зі змісту листа Управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області №08.1-369 УДР від 22.01.2019 р. вбачається, що свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 25 лютого 2016 року на підтвердження факту смерті [PERSON] [INFO] не видавалося. За вказаним номером 18.09.2015р. було видане свідоцтво про смерть (повторне) [PERSON] на підставі актового запису про смерть №10765 від 07.12.2002 р. (Т.1, а.с.184-185). Також КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» своїм листом № 1103 від 16.11.2018 р. підтвердило, що поховання [PERSON] на жодному з одеських цвинтарів не здійснювалось (т.1, а.с.154) В підтвердження того факту, шо [PERSON] [INFO] не померла [INFO] свідчить довіреність, в якій нотаріус Республіки Молдова Гладиш Олег підтвердив, що довіреність від 28.06.2018 р. підписана [PERSON] в його присутності. На вказаній довіреності стоїть штамп апостиляції, що засвідчує дійсність підпису та компетенцію нотаріуса, що підписав та видав офіційний документ (довіреність), а також засвідчує дійсність штампа або печатки, що скріплює документ (т.1, а.с.18). Вказана довіреність є дійсною на території України на підставі Гаазької Конвенції 10 січня 2002 року, яка набула чинності в Україні 22.12.2003 р. З журналу реєстрації дільниці № 12 КП «ЖКС «Фонтанський» вбачається, що 18.08.2016 р. довідки № 839/1 та №840 про те що [PERSON] була прописана та проживала за адресою [ADDRESS] до дня смерті дільницею № 12 КП «ЖКС «Фонтанський» не видавалися (т.1, а.с.171-176). Зі змісту листа Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 6995/49-25 від 08.11.2018 р. вбачається, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] не виявлено (т.1, а.с.153). Окрім цього відповідно до Форми №1 паспорта громадянина України серії [NUMBER] наданої Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області на виконання ухвали від 13.12.2018 року по цій справі, паспорт громадянина України серії [NUMBER] був виданий [PERSON] [INFO] у зв`язку з втратою ним паспорту [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] (т.1, а.с.179-180) Смерть [PERSON] саме [INFO] підтверджується також наявним в матеріалах справи листом Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області №3280/49-17 від 18.05.2019 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №22884744 від 18.05.2019 року (т.1, а.с.233-234). За заявою [PERSON] щодо використання завідомо підроблених документів з метою заволодіння її квартирою 13.10.2018р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження №12018160500006973 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України (т.1, а.с.206). Наведене вище вказує на те, що свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 25 лютого 2016 року, яке підтверджує смерть [PERSON] [INFO] , свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 12.09.2013р., яке підтверджує укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] [INFO] , довідки № 839/1 та №840 від 18.08.2016р., видані дільницею № 12 КП «ЖКС «Фонтанський», які підтверджують, що [PERSON] була прописана та проживала за адресою [ADDRESS] до дня смерті, паспорт серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] є підробленими. Суд вважає доведеним факт, що [PERSON] на момент відкриття приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. спадкової справи №19/2016 після смерті [PERSON] був мертвий, а тому не міг набути та не набув у встановленому законом порядку право власності на житлове приміщення - 48/100 частин квартири [ADDRESS] , яка складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,8 кв.м.; загальною площею 125,1 кв.м. за Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.09.2016р. та як наслідок не мав права відчужувати спірну квартиру. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За таких обставин Свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.09.2016р., за яким [PERSON] отримав право власності на 48/100 частин квартири [ADDRESS] є одностороннім правочином. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Як було встановлено судом [PERSON] не померла, а тому спадкування на її майно в розумінні статті 1216 ЦК України суперечить приписам Цивільного кодексу України. Зі змісту ст.1296 ЦК України вбачається, що свідоцтво про право на спадщину можливо отримати лише при спадкуванні. За таких обставин Свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року видане нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. [PERSON] не відповідає вимогам чинності правочину. Позивачка в позовній заяві ставить питання щодо витребування у добросовісного набувача [PERSON] 48/100 частин квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . За правилами статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Проте правила реалізації такого права передбачені статтею 388 ЦК України. В позовній заяві позивач посилається на ч.3 ст.388 ЦК України, за якою, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Проте 10 січня 2022 року Приморський районний суд міста Одеси ухвалив рішення по справі №522/181/20, відповідно до якого договір дарування 48/100 часток квартири [ADDRESS] , укладений 05.10.2016 року, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. визнано удаваним правочином, що приховує насправді вчинений договір купівлі-продажу. Вказане рішення суду набрало законної сили 10 лютого 2022 року. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року по справі N 662/397/15-ц (провадження N 14-20цс21) зазначено, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Суд приходить до висновку що в даному спорі необхідно застосовувати частину першу статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388ЦК України). До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). В даному випадку 48/100 частин квартири [ADDRESS] вибули з власності [PERSON] не з її волі, а на підставі підроблених документів, про існування яких позивачці нічого відомо не було. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Власник визнається добросовісним, якщо, здобуваючи річ, він не знав і не повинний був знати про те, що відчужуватель речі не має права на її відчуження. На момент укладання договору дарування від 05.10.2016 року посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. [PERSON] не знала та не могла знати, що [PERSON] відчужує 48/100 частин квартири [ADDRESS] за підробленим паспортом та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.09.2016р., яке було видане на підставі підроблених документів. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Договір дарування від 05.10.2016 року посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. відповідає усім ознакам дійсності правочину, а тому [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Згідно п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України . Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Як зазначено постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 761/17142/15-ц рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 522/14241/17 (провадження № 61-3960св19) «При вирішенні цієї категорії справ судами мають бути встановлені та проаналізовані такі обставини, які є умовами задоволення віндикаційного позову. По-перше, суб`єктом права на віндикацію є власник майна або особа, яка має право на речове право на майно (титульний володілець). Такий підхід розширює коло потенційних позивачів за віндикаційним позовом до всіх осіб, які мають речове право на майно, що відповідає положенням статей 396 та 400 ЦК України. При цьому не можна допускати ототожнення поняття «особа, що має речове право на майно» та «титульний володілець», оскільки категорія «титульний володілець» значно ширше за своїм змістом і охоплює, крім «осіб, що мають речове право на майно», ще й інших осіб, що володіють майном на достатній правовій підставі, наприклад, договір. По-друге, між відповідачем та позивачем мають бути відсутні зобов`язально-правові відносини, порушення яких і стало причиною позбавлення позивача володіння своєю річчю, тобто право на віндикаційний позов надається лише суб`єкту речових правовідносин. По-третє, об`єктом віндикації є виключно речі, визначені індивідуальними ознаками, що збереглися у натурі. По-четверте, згідно зі статтею 387 ЦК України відповідачем за віндикаційним позовом є незаконний володілець речі, тобто особа, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа чужим майном. Належний відповідач за віндикаційним позовом має відповідати таким ознакам: а) він має бути володільцем речі, тобто особою, яка набула її у своє повне господарське панування; б) ця особа повинна бути незаконним володільцем речі, що означає відсутність у неї належних правових підстав для заволодіння чужим майном. Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 12 ЦПК України, статті 45 ЦПК України (в редакції, чинній на дату звернення до суду з позовом) особа, яка звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності або інше речове право на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Віндикаційний позов до недобросовісного набувача завжди підлягає задоволенню. Власник має право витребувати свою річ за віндикаційним позовом від добросовісного набувача лише у випадках, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України, а саме: а) якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (окрім випадку, коли майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень); б) якщо майно було набуте безвідплатно в особи. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України добросовісним набувачем визнається набувач, який не знав і не міг знати, що майно ним придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач мав засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Слід відзначити, що безпідставним є обмеження тлумачення положень частини першої статті 388 ЦК України через звуження кола потенційних відчужувачів лише продавцями, оскільки йдеться про особу, яка не мала права відчужувати річ, тобто про незаконного відчужувача (за будь-яким правочином, спрямованим на перехід права власності). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину має місце лише коли неправомірність, а, отже, і нікчемність правочину встановлена прямим приписом закону. У цьому випадку правочин є недійсним уже тому, що визначений як такий у законі. Він неправомірний і не створює правових наслідків, будучи недійсним уже в момент вчинення, оскільки припис закону існує і забороняє такі дії зараз і на майбутнє. Такий правочин є нікчемним і спеціальне визнання його недійсним у судовому порядку не потребується. Разом з тим відповідно до частини другої статті 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним, натомість правомірність правочину може бути оспорена однією зі сторін або іншою заінтересованою особою, а відтак - правочин може бути визнаний судом недійсним з підстав, встановлених законом. Таким чином і в цих випадках презумпція правомірності може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії. З урахуванням наведених вище приписів статті 388 ЦК України, а також того, що віндикаційним позовомє позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна, умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для віндикації достатнім є скасування першої підстави вибуття майна з володіння власника. Скасовувати усі правочини за ланцюгом не є ефективним способом захисту. Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18). Велика Палата Верховного Суду у висновку, викладеному у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказувала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Правильно встановивши вказані обставини та визначившись з нормами законодавства, які регулюють відносини, що склалися між сторонами суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, з посиланням на статтю 41 Конституції України, статі 321, 330, 388 ЦК України, обґрунтовано зазначили, що спірна квартира вибула з власності позивача незаконно та поза його волею і [PERSON] наразі позбавлений реальної можливості здійснювати повноваження власника щодо спірної квартири з огляду на те, що квартира знаходиться у фактичному володінні та користуванні [PERSON] . Проте, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, суди не звернули уваги на те, що в даному випадку визнання такого договору недійсним не вимагається, оскільки ефективним способом захисту порушеного права є саме витребування майна із чужого незаконного володіння, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині відповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішенні про відмову у позові про визнання договору купівлі-продажу недійсним.» З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду, суд критично оцінює посилання відповідачки на правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах від 20.03.2019р. по справі №521/8368/15-ц та від 26.09.2019р. по справі №2-4352/11, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про витребування з володіння добросовісного набувача [PERSON] спірної квартири. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що спірне житлове приміщення вибуло з володіння власника [PERSON] поза її волею, а відтак наявні підстави, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, для витребування майна у добросовісного набувача, у зв`язку з чим підставними є заявлені вимоги про витребування майна з володіння [PERSON] на користь позивачки 48/100 частин квартири [ADDRESS] , а вимоги про визнання недійсним договору дарування від 05.10.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. суд вважає безпідставними. Щодо вимог про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачкою сплачено судовий збір за вимоги майнового характеру в розмірі 8 810,00грн, що підтверджується квитанцією №3284281 від 04.07.2018р., за вимоги немайнового характеру в розмірі 1 408,00грн, що підтверджується квитанціями №3284383 від 04.07.2018р. та №3284324 від 04.07.2018р. У зв`язку з частковим задоволенням позову стягненню на користь позивачки підлягають лише судовий збір в сумі 9 514, 80 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень 80 копійок. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача Криворучко В.О. надано Договір про надання правової допомоги №10 від 27.06.2018р., акт виконаних робіт від 15.01.2020р. квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15 від 27.06.2018р. про сплату [PERSON] за договором № 10 грошових коштів у розмірі 13 500,00грн., квитанцію до прибуткового касового ордеру № 48 від 09.12.2019р. про сплату [PERSON] участі у 9-ти судових засіданнях за договором № 10 грошових коштів у розмірі 23 760,00грн. Також в матеріалах справи є клопотання представника [PERSON] про зменшення розміру судових витрат від 28 червня 2022 року відповідно до яких представник відповідача просив суд зменшити розмір судових витрат у разі задоволення позовних вимог, оскільки Позивачем пред`явлено вимоги до [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача. Тобто, навіть саме по собі формулювання позивачем своїх вимог, як і решта зібраних доказів, свідчить про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної нерухомості, придбала дане нерухоме майно в особи, за якою дане майно до цього було зареєстровано державою. Тобто, жодної вини [PERSON] у виникненні даного спору немає, а відтак стягнення з неї судових витрат не відповідає принципу верховенства права та завданням цивільного судочинства. В судовому засіданні 28 червня 2022 року представник Позивача своє клопотання підтримала та просила стягнути з Відповідача судові витрати. [PERSON] заперечувала, зазначила, що є добросовісним набувачем спірного майна та у зв`язку з розглядом даної справи вже понесла витрати на професійну правову допомогу. Представник Відповідача просив зменшити розмір судових витрат у разі задоволення позовних вимог, оскільки представником позивача неспівмірно визначено розмір судових витрат відповідно до складності справи. Вирішуючи питання про розміру судових витрат на правову допомогу адвоката, що підлягатимуть відшкодуванню на користь [PERSON] суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи те що, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, поведінку відповідача [PERSON] , яка є добросовісним набувачем спірного майна та понесені відповідні судові витрати на професійну правову допомогу, дії сторін щодо досудового вирішення спору та враховуючи те, що стороною Відповідача подане відповідне клопотання про зменшення судових витрат, суд дійшов висновку, що розмір судових витрат на правову допомогу адвоката Позивача слід зменшити, у зв`язку з чим, з [PERSON] слід стягнути на користь Позивача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 9 514, 80 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень 80 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 38 700,00 (тридцять вісім тисяч сімсот) гривень, що буде відповідати критерію співмірності понесених витрат з розглядом справи. На підставі викладеного та

Outcome: partial