Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обгрунтування позову [PERSON] зазначила, що 26 грудня 2014 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 586. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. Позивач зазначає, що на протязі декількох останніх років житті між нею та чоловіком поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони з серпня 2021 року разом не проживають, діти проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Зважаючи на викладене вище, позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на свою користь на утримання двох дітей аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку ( доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення найстаршою дитиною повноліття; після досягнення старшою дитиною повноліття стягувати з відповідача на свою користь позивача ? частину від усіх видів заробітку ( доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на свою користь позивача 1/6 частину від усіх видів заробітку ( доходу) на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку. В судовому засіданні представник позивача позові вимоги підтримав, просив задовольнити. В частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей просив відмовити, оскільки діти проживають разом з матір`ю, спір щодо місця проживання дітей у них з відповідачем відсутній. Відповідач позов визнав частково: щодо розірвання шлюбу не заперечував. В частині стягнення аліментів не заперечував щодо стягнення з нього на утримання двох дітей по 50% прожиткового мінімуму на одну дитину до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Решту позовних вимог просив залишити без задоволення. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засідання встановлено, що 26 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 586. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На протязі декількох останніх років житті між позивачем та відповідачем стосунки поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони з серпня 2021 року разом не проживають, діти проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Відповідач свої батьківські обов`язки щодо утримання дітей в повному обсязі не виконує, у звязку з чим позивач змушена за захистом їхніх прав звернутися до суду. Згідно з частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач сторони мають бажання розлучитися. Спору відносно місця проживання дитини на даний час не має. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд прийшов до переконання про доцільність розірвання шлюбу, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню суд враховує наступне. Відповідно до вимог статті 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також даною статтею визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно п. п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. А тому з врахуванням вищенаведених правових норм та поданих суду доказів, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача на утримання двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову-06.09.2021 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стосовно стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частини щомісяця до досягнення дитиною трирічного віку суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 80СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2, 4 ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині -матері незалежно від цієї обставини. Як було встановлено судом, відповідач є батьком дітей, діти мешкають разом із матір`ю, позивачка не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отже вона потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, що у свою чергу є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи містять довідку Управління освіти Ірпінської міської ради від 03.12.2021 року № 01-11/636, [PERSON] працює на посаді директора Ірпінського навчального виховного об`єднаня «Освіта» Ірпінської міської ради Київської області з 30.06.2021 року та згідно довідки про доходи, заробітна плата за п`ять місяців складає 111 889, 77 грн. Отже відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині на її утримання у зазначеному позивачкою розмірі 1/6 частина від усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку. Крім того відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дружину. Доводи відповідача про те, що він змушений винаймати квартиру, сплачувати за комунальні послуги та несе додаткові витрати на дітей ( покупка памперсів та інше) суд не приймає до уваги, оскільки позивачка перебуває у декретній відпустці, не працює та потребує матеріальної допомоги. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання їх дитини, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей задоволенню не підлягають, оскільки діти проживають разом з матір`ю та спору між позивачем та відповідачем щодо місця проживання дітей немає . Так, як позивач звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини, на підставі норм статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 908, 0 грн та Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 908, 0 грн., за вимогою про розірвання шлюбу .

Outcome: partial