Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

01 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просила: визнати дії відповідача по наданню 06 серпня 2018 року слідчому СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві [PERSON] диску з аудіо записом розмов [PERSON] такими, що порушують таємницю особистого життя; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду за порушення таємниці особистого життя в розмірі 25000 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтувала наступним. В провадженні СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження № 1201700030008378 від 29.06.2017 року відкрите за ч.1 ст. 185 КК України. Під час досудового слідства - фігурант кримінального провадження - відповідач, з метою обґрунтування своєї непричетності надав аудіо диск з розмовою приватного характеру між нею та її цивільним чоловіком [PERSON] . Розмова відбувалася за відсутністю інших осіб та дозвіл на розповсюдження предмету розмови ні вона, ні інший учасник розмови не надавали. Даний диск був приєднаний до письмової заяви відповідача, написаної ним власноручно, наданий слідчому [PERSON] у кримінальному провадженні. Диск містить інформацію про приватне, особисте життя, статеві стосунки, стан здоров`я, яке захищене нормами Конституції України та ЦК України. Інформація, поширювана щодо неї відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про особисте життя, заходи лікування, порушення загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, так такою, що на її переконання, порушує її немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку її особи в очах правоохоронців, оточуючих, порушивши її честь, оскільки професія економіста є соціально важливою, передбачає постійні контакти з людьми. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що поширенням інформації про особисте життя, лікування, недостовірної інформації щодо неї, відповідачем завдано шкоди її немайновим інтересам, порушивши її гідність, честь та ділову репутацію. Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва [PERSON] від 08 жовтня 2019 року провадження у справі було відкрито. 26.11.2019 року відповідачем у справі подано відзив, відповідно до якого відповідач зазначає, що надання слідчому у рамках кримінального провадження запису розмови позивача не є та не може бути поширенням інформації про позивача. Зважаючи на викладене просив відмовити у задоволенні вимог позову в повному обсязі. 02.12.2019 року позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якого позивач наполягала на безпідставності відзиву. 20 січня 2021 року позивачем подана заява про зміну предмету позову, відвпоідно до якої позивач просила: визнати дії відповідача по наданню 06 серпня 2018 року слідчому СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві [PERSON] диску з аудіо записом розмов [PERSON] такими, що порушують таємницю особистого життя; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду за порушення таємниці особистого життя в розмірі 25000 гривень; стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 3955 гривень внаслідок порушення таємниці особистого життя. Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва [PERSON] від 23 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Розпорядженням керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва №387 у зв`язку з прийняттям 19.10.2021 року Вищою радою правосуддя рішення №2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду м. Києва [PERSON], на виконання рішення Зборів суддів Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року та відповідно до пункту п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 листопада 2021 року справу було передано для розгляду судді Галась І.А. підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи «звільнення з посади». Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року справу було прийнято до провадження судді Галась І.А. Протягом судового розгляду справи позивачка, її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі. Позивач зауважила про неправомірність передання запису її розмови з [PERSON] слідчому. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив суду, що має довготривалі неприязні стосунки з позивачем. Судом надано свідку для ознайомлення роздруківку запису, на що свідок зазначив, що такої розмови не пам`ятає. В судовому засіданні 30 червня 2022 року судом за участі позивача, представника позивача, представника відповідача було прослухано запис, який міститься на диску. Конверт даного диску містить наступний запис «копія аудіо запису диску Слідчий Деснянського УП ГУ НП у м. Києві [PERSON]» з накладенням підпису. Прослуханий аудіо запис цілком відповідає роздруківці, яка знаходиться в матеріалах справи на аркушах 64-67. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що відповідачем слідчому Деснянського УП ГУ НП у м. Києві [PERSON] було передано аудіо запис розмови чоловіка та жінки, в межах кримінального провадження № 12017100030008378 від 29.06.2017 року. Постановою Слідчого Деснянського УП ГУ НП у м. Києві [PERSON] від 30 листопада 2018 року кримінальне провадження № 12017100030008378 від 29.06.2017 року було закрито у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення. Даною постановою також встановлено, що у 2017 році до ЄРДР було помилково внесено відомості, оскільки за аналогічною подією Старшим слідчим Деснянського УП ГУ НП у м. Києві згідно ст.. 106 КК України особу було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Конституційний Суд України (рішення від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012) виходить з того, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним. Системний аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави Конституційному Суду України вважати, що реалізація права на недоторканність особистого і сімейного життя гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя. Таким чином, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Отже, аналіз положень частин першої, другої статті 32 Конституції України, юридичних позицій Конституційного Суду України дає підстави для висновку, що втручання у конституційне право особи на приватне і сімейне життя шляхом збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди допускається, якщо воно передбачене законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Таке втручання вважатиметься законним у разі наявності підстави в національному законі, а також за умови, що такий закон відповідатиме принципу верховенства права, закріпленому в частині першій статті 8 Конституції України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою позовні вимоги доведені не були. А сам факт передачі аудіо запису розмови позивача з іншою особою чоловічої статі (ймовірно [PERSON] ) слідчому Деснянського УП ГУ НП у м. Києві [PERSON] в межах проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12017100030008378 від 29.06.2017 року не може вважатися порушенням права позивача на особисте життя. Зважаючи на відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання дій відповідача по наданню слідчому СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві [PERSON] диску з аудіо записом розмов [PERSON] такими, що порушують таємницю особистого життя, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої вищевказаним діями. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed