Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

У грудні 2021 року до суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних. На обґрунтування позову позивач вказував, що вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 липня 2019 року у справі № 524/8426/18, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді 4 років обмеження волі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 46\~587,63 грн. у відшкодування матеріальних збитків та 250\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Постановою державного виконавця Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Суми) від 23 березня 2020 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого судом 17 березня 2020 року. Отримуючи заробітну плату у виправному центрі, відповідач не виконує вирок суду в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь позивача з моменту набрання вироком суду законної сили 15.01.2020 року, отже відповідач є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, через що до такого зобов`язання застосовуються наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позивач вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. [PERSON] зобов`язаний сплатити суму інфляційних нарахувань на суму боргу 296\~587,63 грн. за період з 16.01.2020 року по жовтень 2021 року, що складає 40\~573,48 грн. та 3% річних на цю ж суму боргу за період з 16.01.2020 року по 30.11.2021 року, що складає 16\~674,00 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь інфляційне нарахування в сумі 40\~573,48 грн., 3% річних в сумі 16\~674,00 грн. та судові витрати, що складають сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17\~000 грн. (попередній розрахунок). Ухвалою судді від 28 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, залучено сторін до участі у справі призначено справу до розгляду (а.с. 47). У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не прибули, просили здійснити розгляд справи за їх відсутності, поданий позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому, про що надали письмову заяву. Відповідач [PERSON] на час розгляду справи відбуває покарання у Державній установі «Крижопільській виправний центр (№ 113)», про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових документів за місцем перебування. Відповідач [PERSON] просив розглянути справу за його відсутності, про що надав письмову заяву, свою думку щодо суті розгляду справи не висловив та не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 липня 2019 року у справі № 524/8426/18, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді 4 років обмеження волі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 46 587,63 грн. у відшкодування матеріальних збитків та 250 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 6-16). Вирок набрав законної сили 15 січня 2020 року. Частинами 4, 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На виконання зазначеного вироку Автозаводським районним судом м. Кременчука 17 березня 2020 року видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 46\~587,63 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків та 250\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 17). Постановою державного виконавця Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Суми) Пантелей А.А. від 23 березня 2020 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 524/8426/18, виданого 17 березня 2020 року Автозаводським районним судом м. Кременчука на виконання вироку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - 296\~587,63 грн. (а.с. 18). Відповідно до інформації про виконавче провадження від 30.09.2021 року, вбачається, що постановою державного виконавця Пантелей А.А. від 29 грудня 2020 року виконавчий документ було передано до ДУ «Крижопільський виправний центр (№ 113) (а.с. 20-22). Із листа ДУ «Крижопільський виправний центр (№ 113) від 09 вересня 2021 року за № 8/2332 постає, що відрахування та виплати за ВП № 61612764 від 29.12.2020 року відносно засудженого [PERSON] не проводилися у зв`язку з відсутністю доходів (а.с. 27). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори і інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 3-1522гс16 від 26 квітня 2017 року внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, підтвердженого судовим рішенням (вироком суду). Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.07.2019 року в частині вирішення цивільного позову про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 46\~587,63 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків та 250\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Грошове зобов`язання по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди за вироком суду на час розгляду справи не виконано. З огляду на те, що відповідач [PERSON] порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача [PERSON] виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 цього ж Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з відповідача на його користь: - суму інфляційних нарахувань, нарахованих на суму боргу у 296\~587,63 грн., за період з 16 січня 2020 року по жовтень місяць 2021 року, вказуючи, що за листопад 2021 року індекс інфляції на час звернення до суду (01.12.2021 року) не встановлений, що складає 40\~573,48 грн.; - суму 3% річних, нарахованих на цю ж суму боргу у 296\~587,63 грн., за період з 16 січня 2020 року по 30 листопада 2021 року, що становить 684 дні прострочки та складає 16\~674,00 грн. Позивач не скористався своїм правом на збільшення позовних вимог та нарахування і стягнення 3% річних, інфляційних втрат, станом на день розгляду справи по суті, залишивши позовні вимоги станом на жовтень 2021 року (інфляційні втрати) та 30 листопада 2021 року (3% річних). Суд перевірив в програмі «Ліга:Закон» за адресою - https://ips.ligazakon.net/calculator/ff (Розділ Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій) та визначив наступний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. 1.Розмір інфляційних втрат на суму боргу у 296\~587,63 грн., що виникла за період із 16 січня 2020 року по 31 жовтня 2021 року: Розрахунок здійснюється за формулою IIC = (ІІ1: 100) x (ІІ2: 100) x (ІІ3: 100) x... (ІІZ: 100)ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) = 1.13680129 Інфляційне збільшення складає: 296 587,63 x 1.13680129 - 296 587,63 = 40 573,57 грн. 2.Розмір 3% річних від простроченої суми у 296\~587,63 грн., що виникла за період із 16 січня 2020 року по 30 листопада 2021 року: Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання: з 16.01.2020 року до 31.12.2020 року, кількість днів прострочення у цей період 351 296\~587,63 x 3 % x 351 : 366 : 100 = 8 532,97 грн. Період прострочення грошового зобов`язання: з 01.01.2021 року до 30.11.2021 року, кількість днів прострочення у цей період 334 296 587,63 x 3 % x 334 : 365 : 100 = 8 141,94 грн. Всього розмір 3% річних за період з 16.01.2020 року по 30.11.2021 року складає - 16 674,91 грн. (8\~532,97 + 8\~141,94). Таким чином, за підрахунком суду, розмір інфляційних втрат на суму боргу у 296\~587,63 грн., складає 40\~573,57 грн., розмір 3% річних, нарахованих на цю ж суму боргу, складає 16\~674,91 грн. За підрахунком позивача, розмір інфляційних втрат на суму боргу у 296 587,63 грн., складає 40 573,48 грн., розмір 3% річних, нарахованих на цю ж суму боргу, складає 16 674,00 грн. Враховуючи, що суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, тому вважає за необхідне взяти за основу розрахунок позивача щодо розміру інфляційних втрат у 40\~573,48 грн. та розміру 3% річних від простроченої суми у 16\~674,00 грн. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідач [PERSON] не надав суду належні і допустимі докази на спростування встановлених судом обставин та позову у повному обсязі, у тому числі і щодо визначення іншого розміру боргу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Стороною позивача до початку розгляду справи по суті надано попередній розрахунок судових витрат по справі, який складається із витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 17\~000 грн. та судового збору 908 грн. Частини 1-3статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути спів мірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Частиною 1статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки, позивач при зверненні до суду з позовними вимогами сплатив судовий збір у сумі 908 грн., враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у повному розмірі. Суд приймає до уваги заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] , які надійшли до суду 20 січня 2022 року та 29 червня 2022 року щодо того, що заява про відшкодування витрат на правничу в остаточно обчисленому розмірі буде подана протягом 5-ти днів з дати ухвалення рішення суду. Сторони у справі не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Outcome: approved