Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного про стягнення заробітної плати та моральної шкоди. В листопаді 2021 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернувся до Приморського районного суду міста Одеси із позовом до Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного (далі по тексту - Відповідач) про стягнення заробітної плати та моральної шкоди. Ухвалою суду від 19.11.2021 року позовну заяву було залишено без руху. Позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, яка прийнята судом. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 14.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він постійно з 01.07.1991 р. та по 22.06.2007 р. працював в Одеському академічному театрі музикальної комедії ім. М. Водяногона посаді артиста соліста - вокаліста (01.03.2001 року встановлено 1-у категорію та 01.09.2005 року встановлено 9-й тарифний розряд), доки у силу неправомірного наказу від 22.06.2007 року № 89, не був незаконно звільнений: «у зв`язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці п. 6 ст. 36 КЗпП України». Позивач вважав, що наказ не має такої підстави для звільнення як п. 6 ст. 36 КЗпП України, а тому є не тільки неправомірним, а й юридично нікчемним і тим самим відповідно Позивач не є звільненим. Позивач стверджував, що обставин, визначених ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці в Одеському академічному театрі музикальної комедії ім. М. Водяного не мало місце. Щодо відшкодування на його користь з Відповідача моральної шкоди, то Позивач вважав підставами для такого відшкодування незаконне його звільнення та відповідно його перебування довгий час в шоковому стані, неможливістю захистити себе в даному суді двічі в справах № 2-5237/09 і № 522/8682/14-ц. Посилаючись на викладене, Позивач просив суд стягнути з Відповідача (Одеський академічний театр музичної комедії ім. М. Водяного) на його користь, належну за час вимушеного прогулу заробітну плату відповідно до встановленої категорії та тарифного розряду; відшкодувати моральну шкоду в грошовому вираженні - його однієї третини від належної бути стягненої заробітної плати; судові витрати покласти на Відповідача. До суду надійшов відзив представника Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяногона позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначав, що обставини, які викладені в позовній заяві Позивача, вже були предметом розгляду судів, про що зазначає в позовній заяві сам Позивач, а саме: -Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05.08.2009 року по цивільній справі № 2-5237/09, яким відмовлено Позивачу в поновленні на роботі в Одеському академічного театрі музикальної комедії ім. М. Водяного; стягненні з Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного на його користь моральної шкоди у розмірі 400 000 гривень, через те, що він вже 10 років як переведений на умови разової оплати праці, а також через те, що в Одеський академічний театр музикальної комедії ім. М. Водяного без його згоди розповсюдив конфіденційну інформацію про нього та відомості, що паплюжать його честь, гідність та ділову репутацію. -Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 03.02.2016 року по цивільній справі № 522/8682/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.06.2016 року, яким відмовлено Позивачу в визнанні Наказу № 66 від 27.04.1998 року (недійсним) неправомірним; стягненні з Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного на користь Позивача за три роки належну йому заробітну плату в розмірі суми різниці, - її несплаченої (в силу дії наказу № 66) з 22.06.2004 р. по 22.06.2007 р. індексованої; стягненні з Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного на користь Позивача моральної шкоди в розмірі 100000 гривень. Відповідач стверджував, що враховуючи, що рішеннями попередніх судів вже вирішувалось питання законності Наказу №89 від 22.06.2007 року «Про звільнення [PERSON] » та відповідно поновлення Позивача на роботі, та встановлено, що Відповідачем було правомірно видано Наказ № 89 від 22.06.2007 року «Про звільнення [PERSON] » та підстав для поновлення позивача на роботі немає, у зв`язку з цим позовна вимога щодо стягнення з Відповідача на його користь, що належить за час вимушеного прогулу заробітну плату відповідно до встановленої категорії та тарифного розряду є безпідставною. Крім того, Відповідач вважав, що Позивачем не надано до суду судових рішень щодо скасування наказу №89 від 22.06.2007 року про його звільнення, поновлення його на роботі, не доведено в позовній заяві та наданими до неї доказами, що Відповідачем порушено його законні права, що в свою чергу могло б призвести до Позивача до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача на його користь, що належить за час вимушеного прогулу заробітну плату відповідно до встановленої категорії та тарифного розряду, а також моральної шкоди є безпідставними. У судовому засіданні позивач просив позов задовольнити, представник відповідача у задоволенні позову відмовити. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ч. 1ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вислухавши пояснення учасників справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що дійсно, з 01.07.1991 року Позивач був зарахований до Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного на посаду соліста вокаліста, за договором та з 15.09.1992 року працював на посаді соліста вокаліста постійно. Відповідно до наказу Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного №66 від 27.04.1998 року Позивач за власною заявою з 01.05.1998 року переведений на умови разової оплати праці. З вказаним наказом Позивач був ознайомлений 30.04.1998 року. Судом встановлено, що Позивача було звільнено з посади соліста вокаліста на підставі Наказу №89 від 22.06.2007 року згідно пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. В силу частини третьої статті 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. На виконання вимог частини третьої статті 32 КЗпП України, Наказом №60 від 23.04.2007 року, позивача було попереджено про зміну істотних умов праці. 25.04.2007 року позивач з`явився у театрі і йому було оголошено Наказ № 60 та повідомлення №3 про наявність вакансій, але він відмовився розписатися в ознайомленні з ними, про що було складено відповідний акт. Позивач будучи належним чином повідомлений про зміну істотних умов праці, не вияви бажання продовжувати роботу у Одеському академічному театрі музичної комедії ім. М. Водяного. Частиною четвертою статті 32 КЗпП передбачено, що якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. За таких обставин, Відповідачем було правомірно видано Наказ №89 від 22.06.2007 року «Про звільнення [PERSON] » та підстав для поновлення позивача на роботі немає. Вказані вище обставини встановлено та підтверджено зокрема Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05.08.2009 року по цивільній справі №2-5237/09, яким відмовлено Позивачу в поновленні на роботі до Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного, стягненні з Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного на його користь моральної шкоди у розмірі 400 000 гривень, через те, що він вже 10 років як переведений на умови разової оплати праці, а також через те, що Одеський академічний театр музикальної комедії ім. М. Водяного без його згоди розповсюдив конфіденційну інформацію про нього та відомості, що паплюжать його честь, гідність та ділову репутацію. Також, Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 03.02.2016 року по цивільній справі №522/8682/14-ц відмовлено Позивачу в визнанні Наказу № 66 від 27.04.1998 року (недійсним) неправомірним; стягненні з Відповідача на його користь за три роки належну йому заробітну плату в розмірі суми різниці, - її несплаченої (в силу дії наказу № 66) з 22.06.2004 р. по 22.06.2007 р. індексованої; стягненні з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди в розмірі 100000 гривень. Дане рішення залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.06.2016 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення на його користь з Відповідача належну за час вимушеного прогулу заробітну плату відповідно до встановленої категорії та тарифного розряду у зв`язку із звільненням його згідно неправомірного наказу від 22.06.2007 року № 89: «у зв`язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці п. 6 ст. 36 КЗпП України». Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що рішеннями попередніх судів вже вирішувалось питання законності Наказу №89 від 22.06.2007 року «Про звільнення [PERSON] » та відповідно поновлення Позивача на роботі, та встановлено, що Відповідачем було правомірно видано Наказ №89 від 22.06.2007 року «Про звільнення [PERSON] » та підстав для поновлення позивача на роботі немає, суд приходить до висновку, що Відповідачем було дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України при звільненні позивача. Отже, твердження позивача щодо порушення вимог закону при звільненні його з роботи, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і спростовуються належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, дослідженими судом під час розгляду справи. Так, у ст. 117, 235, 236 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця відшкодувати працівникові шкоду, завдану затримкою розрахунку при звільненні, незаконним звільненням, переведенням працівника на іншу роботу, неправильним формулюванням причини звільнення у трудовій книжці, затримкою видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, затримкою виконання рішення про поновлення на роботі працівника. Ст. 237-1 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу відшкодувати працівнику моральну шкоду. Ст. 237 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність службової особи, винної в незаконному звільненні або переведенні працівника. Отже, матеріальна відповідальність роботодавця настає у разі порушення права працівника на працю. у нашому випадку на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівникові втрачений заробіток у разі незаконного позбавлення його працювати (незаконного звільнення). В частині другій статті 235 КЗпП України зазначається, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, котрий розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В Постанові Верховного Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.08.2021 року у справі №753/5516/20 викладена наступна правова позиція: «Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі та її вирішення напряму залежить від вирішення вимоги про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі». З огляду на те, що судом не встановлено підстав для визнання незаконним звільнення [PERSON] , тому не підлягають задоволенню позовні вимоги, які перебувають у безпосередньому матеріально-правовому зв`язку між собою - про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв`язку з недоведенням позивачем порушення Відповідачем його законних прав, Відсутні підстави для стягнення з Одеського академічного театру музикальної комедії ім. М. Водяного на його користь моральної шкоди. Так, Позивачем не доведено в позовній заяві та наданими до неї доказами, що Відповідачем порушено його законні права, що в свою чергу могло б призвести до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, Позивачем не надано суду розрахунок розміру належної за час вимушеного прогулу заробітної плати відповідно до встановленої категорії та тарифного розряду, та моральної шкоди в грошовому вираженні, а саме його однієї третини від належної бути стягненої заробітної плати. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи положення ч. 1 та п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК України, судові витати, понесені позивачем, слід залишити за ним. Доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано.

Outcome: dismissed