Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

13.07.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] з вимогою про встановлення факту перебування її у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , у період з 01 березня 2011 по 30 березня 2021. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] , зазначила, що у період з 01.03.2011 по 10.01.2013 без укладення трудового договору вона працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині ФОП [PERSON] на території ТОВ «Зміївський ринок» в с. Слобожанське Чугуївського району Харківської області. 11.01.2013 між нею та відповідачем укладений безстроковий трудовий договір, який зареєстровано у центрі зайнятості за №20211300010 з внесенням інформації до трудової книжки. У період з 01.03.2013 по 03.07.2013 [PERSON] , надана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами. З 05.07.2013 по 10.05.2016 відпустка по догляду за дитиною до досягнення трьох років. Стати до роботи 11.05.2016. З 11.05.2016 після закінчення відпустки [PERSON] , стала до роботи, з жовтня-листопада 2020 перебувала на лікарняному, 1 листопада 2020 склала заяву про звільнення за власним бажанням з 16.11.2020. Однак, відповідач не провела вказане звільнення, відповідно до заяви, та сторони продовжували перебувати у трудових відносинах на підставі укладеного договору №20211300010 від 11.01.2013. При зверненні до Зміївського відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян Пенсійного фонду України позивачці стало відомо, що з 11.05.2016 до часу звернення до суду [PERSON] , не здійснювала сплату єдиного соціального внеску за найманого працівника. При зверненні до відповідача [PERSON] , отримала акти про відсутність на роботі 17.03.2021 та 30.03.2021 та наказ №4 від 30.03.2021 про звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене та неправомірність дій [PERSON] звернуласьдо суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 04.08.2021 провадження у зазначеній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду на 01.10.2021. 01.10.2021 судовий розгляд відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 19.10.2021. 19.10.2021 судовий розгляд відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] до 02.11.2021. 02.11.2021 задоволено клопотання представника відповідача про відкладення судового розгляду на надання часу для подання відзиву до 26.11.2021. 04.11.2021 надійшов відзив в якому представник відповідача вказує про відсутність достатніх доказів, які б свідчили про перебування позивача у період з 01.03.2011 по 03.03.2021 у трудових відносинах та відсутність підстав для задоволення позову. (а.с.45-46) 10.11.2021 у відповіді на відзив [PERSON] , посилалась на надані докази, а саме товарні чеки на відпуск товару, фотознімки з місця роботи, акт складений та підписаний свідками, з підстав чого просила позов задовольнити (а.с.50-52) 17.12.2021 судовий розгляд справи відкладено у зв`язку з відпусткою судді Вельможної І.В. до 14.01.2022. 14.01.2022 у судовому засіданні позивач [PERSON] , на задоволенні позову наполягала з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача [PERSON] , висловив заперечення проти позовних вимог та наявність підстав для відмови у задоволенні вимог [PERSON] 14.01.2022 судовий розгляд відкладено для виклику відповідача [PERSON] та безпосереднього її допиту у якості свідка до 27.01.2022. 27.01.2022 судовий розгляд відкладено у зв`язку з хворобою позивача [PERSON] до 02.03.2022. 02.03.2022 судовий розгляд не проводився у зв`язку з введенням на території України воєнного стану, розгляд справи призначено на 05.05.2022. 05.05.2022, 27.05.2022 16.06.2022 відкладено судовий розгляд за клопотанням представника відповідача до 22.06.2022. 22.06.2022 учасники справи до суду не прибули, представники сторін [PERSON] , та [PERSON] подали заяви про проведення судового розгляду за їх відсутності та відсутності сторін, постановлення рішення на підставі наданих доказів. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірними є факт перебування [PERSON] , у період з 01.03.2011 по 30.03.2021 у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , як продавця непродовольчих товарів. 11.01.2013 між ФОП [PERSON] та [PERSON] , укладено трудовий договір, зареєстрований у Зміївському районному центрі зайнятості № 20211300010. (а.с.8) З трудової книжки [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу 27.03.2013 (а.с.6) змінила прізвище на [PERSON] , у графі відомості про роботу міститься запис про працевлаштування з 11.01.2013 на підставі трудового договору №20211300010 на посаду продавця непродовольчих товарів ФОП [PERSON] (а.с.7) Відповідно до наказу №4 від 30.03.2021 [PERSON] , звільнено з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП. (а.с.10) На підтвердження доводів, викладених у позовній заяві [PERSON] , надала до суду: Акт про встановлення факту, який підписаний свідками та містить відомості про працевлаштування та роботу [PERSON] , у період з березня 2011 по листопад 2020 на посаді продавця непродовольчих товарів ФОП [PERSON] (а.с.11) Фотознімки з зображенням позивача у магазині одягу на яких [PERSON] , самостійно зазначила дати зображення 2012, 2016, 2019. (а.с. 13-14) Товарні чеки від 08.062016; №32 від 09.09.2018 та №48 від 19.12.2019 з зазначенням кількості та вартості товару. (а.с. 9) Відповідь Головного управління Держпраці у Харківській області від 11.03.2021 за результатами проведеної перевірки за заявою [PERSON] , якою встановлено, що з 11.01.2013 позивач перебуває у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , на підставі трудового договору, який на час контролю не розірваний, наказ про звільнення відсутній. Відповідно до наданих табелів обліку використання робочого часу у січні 2013 відпрацьовано 14 днів, у лютому 2013 20 днів. Згідно до листа непрацездатності серії АГА №305005 [PERSON] , надана оплачувана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами з 01.03.2013 по 04.07.2013, а з 05.07.2013 по 10.05.2016 відпустка по догляду за дитиною до досягнення трьох років. Стати до роботи 11.05.2016. Згідно з табелями обліку використання робочого часу з 11.05.2016 та по теперішній час зазначена відсутність працівника з нез`ясованих причин, згідно пояснень роботодавця, після відпустки по догляду за дитиною робітник не стала до роботи. Факт перебування у трудових відносинах з ФОП [PERSON] у період з 2011 по 2013 документально не підтверджений. (а.с. 18) Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожний окремо, показали суду про те, що [PERSON] , тривалий час працювала продавцем одягу на території ТОВ «Зміївський ринок» в с. Комсомольське Харківської області, щодо періоду роботи достеменних відомостей не вказали. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Порядок укладення трудового договору з працівниками передбачений статтею 24 КЗпП України. Трудовий договір укладається в письмовій формі. Додержання письмової форми трудового договору є обов`язковим при укладені трудового договору з фізичною особою. Вказані норми трудового законодавства були чинні і в 2011 році. До 01.01.2015 року КЗпП України передбачав обов`язкову реєстрацію трудового договору, укладеного між підприємцем і найманим працівником, в службі зайнятості. З наведеного вбачається, що трудові відносини виникають на підставі угоди (трудового договору або контракту) між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, а також фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Встановлюючи конкретні трудові відносини, трудовий договір визначає правове становище працівника по відношенню до роботодавця. Якщо трудовий договір між сторонами не укладений, трудові відносини по факту не закріплено (правовідносини відсутні). Як встановлено\~в ході\~розгляду справи\~та підтверджується\~дослідженими доказами\~(трудовим\~договором №20211300010\~від 11.01.2013;\~відомостями трудової\~книжки;\~листом перевіркиГоловного\~управління Держпраці\~у Харківській\~області від\~11.03.2021) у період з 11.0.2013 до часу видання наказу №4 30.03.2021 [PERSON] та ФОП [PERSON] , перебували у трудових відносинах. Право на працю визначене статтею 43 Конституції України і захищається не тільки при реалізації цього права, але і тоді, коли виконання трудової функції фактично закінчено. Факт трудових відносин важливий не тільки для відновлення порушеного права (виплата заробітної плати), але і для реалізації іншого конституційного права, а саме права на соціальний захист (набуття страхового стажу, що дає можливість у подальшому отримувати соціальні виплати), що визначений статтею 46 Конституції України. У даному спорі роботодавець закріпила фактичні відносини з [PERSON] , у відповідності до вимог трудового законодавства, шляхом укладення трудового договору 11.01.2013. Тлумачення частини 1 статті 293 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів. [PERSON] , у позовній заяві не обґрунтовувала, для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів їй необхідно встановлення факту, не вказала в чому саме полягає спір між нею та відповідачем та взагалі наявність правових підстав для встановлення, саме у судовому порядку, факту її перебування у трудових відносинах з ФОП [PERSON] у період з 11.01.2013 по 30.03.2021. Таким чином, на розсуд суду, позовні вимоги в цій частині не містять мети встановлення юридичного факту, а саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і тягне за собою правові наслідки. Передбачені статтями 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Щодо встановлення факту перебування у трудових відносинах у період з 01.03.2011 по 11.01.2013 (час укладення трудового договору), суд зауважує про те, що позивачем [PERSON] , не надано належних та достовірних доказів для можливості задоволення позову в цій частині. Представлені на розсуд суду [PERSON] , товарні чеки, фотознімки, акт про встановлення факту, підписаний свідками не підтверджують дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. (а.с.9,11,13,14) Критично суд ставиться й до показань допитаних в ході судового розгляду свідків, оскільки їх показання підтверджують факт роботи [PERSON] , на посаді продавця, що власне не спростовувалось відповідачем, однак, не містять конкретних відомостей про період роботи, а тим більше не підтверджують факт трудових відносин між позивачем та відповідачем. Щодо доводів про порушення права [PERSON] внаслідок невнесення [PERSON] , до Пенсійного фонду єдиного соціального внеску за найманого працівника, починаючи з 11.05.2016, слід зауважити, що вказаний факт не є підставою для встановлення факту трудових відносин, а підлягає перевірці контролюючим органом і у разі встановлення відповідних порушень, як наслідок, застосування санкцій встановлених законодавством. Підсумовуючі вищезазначене, суд дійшов до висновку про відсутність будь-яких правових підстав для задоволення позову [PERSON] та необхідність відмови у його задоволенні у повному обсязі.

Outcome: dismissed