Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

28 грудня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач просив визнати [PERSON] , 1964 року народження, [PERSON] , 1967 року народження, [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі спільного заселення [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 21 липня 1993 року її місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Вказне житло є неприватизованим, тобто належить до муніципальної власності. Окрім Позивача за даною адресою зареєстроване місце проживання її брата [PERSON] , колишньої дружини брата [PERSON] , сина колишньої дружини брата [PERSON] . Особистий рахунок у спірній квартирі відкритий на Позивача. Фактично Відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі. Перебування Відповідачів на реєстраційному обліку у спірній квартирі створює Позивачу низку незручностей і складнощів, оскільки Відповідачів не виділяють грошових коштів на утримання житла, де вони зареєстровані та не сплачують комунальні послуги, у зв`язку з чим, Позивач змушена звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2022 року провадження у справі було відкрите, встановлено спрощений порядок розгляду справи з викликом сторін. 28 березня 2022 року та 09 червня 2022 року від представника позивача до суду надійшли заяви про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В судове засідання 13 червня 2022 року учасники справи не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. З матеріалів справи, а саме з Довідки (виписка з будинкової книги про склад проживаючих) виданої ЖУ «Ренесанс ЛТД-92» 18.12.2014 року вбачається, що кв. [ADDRESS] є комунальною власністю, особистий рахунок відкритий на ім`я [PERSON] позивачки. В квартирі проживають та прописані шість людей, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до Довідки від 11 грудня 2006 року виданої ЖУ «Ренесанс ЛТД-92» [PERSON] вбачається, що Розпорядженням Приморської райадміністрації м. Одеси від 07.12.2006 року № 3080 відкрито особистий рахунок на займану площу, яка складається з 2 кімнат 30, 23 кв.м. по [ADDRESS] з правом укладання договору найму. Сім`я 4 чоловіки: [PERSON] , [PERSON] брат, [PERSON] жінка брата, [PERSON] племінниця (а.с. 7). В матеріалах справи на аркушах справи 13-15 містять копії Актів від 23 грудня 2019 року, 09 липня 2020 року, 05 березня 2021 року з яких вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] склали Акт про те, що громадяни [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ніколи не проживали і не проживають на день складання відповідного Акту за адресою: [ADDRESS] . При відвідуванні житлової площі, яку займає [PERSON] в комунальній квартирі [ADDRESS] , встановлено, що особисті речі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] відсутні. Інших доказів Позивачем які стосуються предмету розгляду справи до суду не було надано. Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зазначити, що суд дійшов висновку, що Акти від 23 грудня 2019 року, 09 липня 2020 року, 05 березня 2021 року не встановлють поважність причин відсутності осіб за місцем проживання, а встановлють лише відсутність Відповідачів за вказаною адресою. При цьому, суд приймає до уваги, що позивач не зверталась з клопотанням про виклик свідків, які б підтвердили обставини викладені в актах Інших доказів, які б давали змогу визначити суд поважність відсутності осіб за місцем проживання Позивачем не надано. Відсутність відповідачів у кватирі не може розглядатися як таке, що вони втратили до квартири інтерес як до свого місця проживання. Позивач звертаючись з позовом зазначив, що їй відомо від спільних знайомих, що останнім часом Відповідачі мешкають за адресами: [PERSON] [ADDRESS] ; [PERSON] та [PERSON] [ADDRESS] . Проте належних та допустимих доказів, які б дали змогу перевірити дане твердження Позивачем не надано, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також не залучено та не зазначено думку інших осіб які зареєстровані на спірній житловій площі. Частиною 4\~ст.10 ЦПК України\~передбачено, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1\~ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно зі\~ст.310 ЦК\~фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Відповідно до п.4\~ст.31 ЦК\~фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст.8 конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме\~існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. У справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Визнання відповідачів\~такими,що втратили право користування житловим приміщенням буде порушати їх права, гарантовані\~статтею 47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі\~Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 78 ЦПК України). На підставі наведеного, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, та обставин, викладених у позові, надані позивачем докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. З огляду на вищевикладене, суд дійшов переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed