Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] , в якому на обгрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 11.08.1996 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. 16.07.1999 року шлюб між ними було розірвано за актовим записом №89. Прізвище після розірвання шлюбу залишилось від колишнього чоловіка « [PERSON] », прізвище з народження « [PERSON] ». Починаючи з 2014 року по лютий 2021 року вона перебувала в шлюбних відносинах з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Починаючи з 2014 року вони проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . В цей час вони вели спільний побут та господарство, разом проживали та відпочивали, між ними склались відносини, які притаманні звичайній сім`ї, з відповідними правами та обов`язками. За час їх спільного проживання вони спільно набули житловий будинок загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, площею 0,1605 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 7324084500:01:002:0066), які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки на момент придбання житлового будинку та земельної ділянки у неї з відповідачем були чудові стосунки, вони вважали себе однією сім`єю, вищевказаний житловий будинок разом із земельною ділянкою був оформлений на ім`я її чоловіка [PERSON] за договорами купівлі-продажу серії НАО №524926 від 11.08.2015 року за реєстровим №1384 та договором купівлі-продажу серії НАО №524927 від 11.08.2015 року за реєстровим №1385, які були посвідчені приватним нотаріусом Сокирянського нотаріального округу Твердушкіним Р.Д. Підтвердженням факту перебуванні їх в шлюбних відносинах, спільного проживання та ведення спільного побуту, господарства та бюджету є акт про підтвердження фактичного місця проживання, свідоцтво про вінчання від 04.10.2014 року за участю двох свідків та фотознімки з вінчання в храмі. Крім того, підтвердженням їх шлюбних стосунків та ведення спільного побуту і господарства є наявні копії квитанцій про перерахування нею коштів на ім`я [PERSON] , які передавались нею з Італії в той час, коли вона перебувала там на роботі. Так, періодично за період їх спільного проживання вона виїжджала до Італії, де була працевлаштована, однак з відповідачем вони продовжували бути сім`єю. Дані суми коштів передавались на ім`я відповідача з метою ведення (утримання) подальшого спільного господарства, побуту та ведення спільного бюджету. Тобто, за період з 2014 року по 2021 рік вона активно брала участь у фінансовій частині, підтримувала останнього та брала участь в утриманні їх спільного житлового будинку, який вони придбали за період шлюбу. Крім того, кошти, які були передані нею на ім`я відповідача, частково були витрачені на здійснення ремонтних робіт вищезгаданого житлового будинку. Вищевказані обставини підтверджують факт спільного проживання її та відповідача однією сім?єю без реєстрації шлюбу, а тому вважає, що відповідно до вимог ст.ст.63, 70, 74 СК України та ст.368 ЦК України набуте ними за час спільного проживання майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Однак, відповідач [PERSON] не визнає за нею право спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку, а також відмовляється у добровільному порядку поділити придбане за час їх спільного проживання майно, оскільки вважає, що все майно належить виключно йому, так як на момент укладання договору купівлі-продажу він не перебував в зареєстрованому шлюбі. Враховуючи вищевикладене, просила встановити факт спільного проживання її та відповідача [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2014 року по лютий місяць 2021 року; визнати житловий будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки. 28.12.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ниміджан Ю.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача посилалася на те, що відповідач є пенсіонером МВС та отримує пенсію за вислугу років починаючи з 2003 року. Будучи ще штатним працівником, у нього була достатня заробітна плата, а після виходу на пенсію була можливість відкладати певну суму. Після виходу на пенсію, відповідач додатково працював на посадах не пов`язаних з вислугою років, що і забезпечило у майбутньому придбання власного житла. Окрім цього, відповідач, починаючи з 2011 року намагався заощаджувати та, прагнучи придбати своє житло, зберігав частину коштів на Ощадній книжці. Після розлучення з першою дружиною, відповідач маючи певні заощадження, вирішив придбати будинок поблизу свого батька, оскільки батько вже на той час був інвалідом та мав великі проблеми зі здоров`ям. Станом на 2013 рік у відповідача були наявні грошові кошти від продажу гаража № [NUMBER] , що знаходився в кварталі №19 в гаражному товаристві «Буковина» в м.Новодністровськ в сумі 4000 доларів США. Для здійснення ремонту у спірному будинку відповідач у 2013 році отримав кредит у ПАТ «Платинум Банк» в сумі 26196 грн. Окрім цього, відповідач користувався споживчим кредитом у ПАТ «ПУМБ», за який сплачував щомісячно суму за користуванням кредиту у розмірі 1403 грн. Продаж гаража, кредити, зняття коштів з ощадної книжки, накопичення заробітної плати та пенсії було здійснено відповідачем з метою купівлі власного житла. Відповідач дійсно придбав земельну ділянку та житловий будинок, але за власні кошти, які були виключно його заощадженнями та накопичувались протягом тривалого часу. Більше того, 11.08.2015 року було фактичне укладення договору купівлі-продажу та юридичний перехід права власності, а розпочав відповідач проведення ремонтних робіт значно раніше ще у 2013 році. Незважаючи на вінчання відповідача та позивачки спільне життя у них не складалось з самого початку. Основною причиною стало те, що позивачка весь час перебувала за кордоном, а тому спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, які притаманні сімейним відносинам так і не виникло. Так, починаючи з 2014 року позивачка перебувала в Італії і приїжджала в Україну декілька разів на короткий проміжок часу. Аналогічно було протягом наступних 2015 - 2018 років. Восени 2018 року сторони остаточно посварились, позивачка забрала свої речі, які були з нею на момент приїзду з Італії та переїхала до сина. Враховуючи, що спільних дітей у сторін не було, спільні права та обов`язки, які б могли мати характер сімейних, теж відсутні, вважає, що відносини сторін носили більш дружній, товариський характері, однак так і не стали сімейними. З огляду на наведене, представник відповідача прийшла до висновку про наявність у сторін відносин, однак вважає, що належними і допустимими доказами не підтверджено, що за своєю суттю вказані відносини відповідають відносинам сім`ї, а тому просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Гінгуляк О.М. позовні вимоги підтримав в повному об`ємі та з викладених у позовній заяві підстав просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Ниміджан Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги заявлені [PERSON] не визнали та просили у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 2015 року по 2021 рік працював водієм на рейсовому маршруту Італія - Україна. Приблизно на протязі трьох років з періодичністю двічі - тричі на місяць [PERSON] через нього здійснювала передачу з Італії до України продуктів, речей та грошей для відповідача [PERSON] . Грошові кошти передавались в сумі 100-250 євро. З 2018 року по 2020 рік він особисто привозив та передавав кошти та продуктові передачі [PERSON] в с.Коболчин. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка є її рідною сестрою. Восени 2013 року вона особисто займалась продажем відповідачу будинку в с.Коболчин, який належав її зятю. У 2013 році ними не укладався договір купівлі-продажу будинку, оскільки у [PERSON] не було всієї суми коштів, однак з їх дозволу він вселився в будинок. Договір купівлі-продажу був оформлений у 2015 році, однак всі кошти за будинок [PERSON] їй одразу не передав, розрахувавшись пізніше коли йому передала гроші [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] передала [PERSON] для придбання будинку 2000 євро. Ще пізніше вона йому вислала 2890 євро шляхом банківського переказу. Також їй відомо, що позивачка передавала кошти відповідачу за допомогою автобусних сполучень. За придбаний будинок [PERSON] розраховувався з нею у нотаріуса під час оформлення договору купівлі-продажу, сплативши 6000 доларів США. Пізніше, приблизно через два-три тижні, передав їй ще 1500 доларів США. Також свідок стверджувала, що [PERSON] та [PERSON] разом проживали у придбаному будинку та спільно вели господарство, зокрема придбавали необхідні меблі та матеріали для будівництва, облаштували на території домоволодіння паркан, зробили ремонт в літній кухні. Також їй відомо, що у будинку залишилось багато речей [PERSON] , а саме: пилосос, пральна машинка, два килими та посуд. Приблизно у 2018-2019 роках після дня народження відповідача [PERSON] та [PERSON] припини відносини. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] та [PERSON] є їх фінами, яких вони вінчали як чоловіка та жінку в церкві с.Коболчин в жовтні 2014 року. На час вінчання позивачка та відповідач вже проживали разом як сім`я в спірному будинку. Після вінчання [PERSON] у зв`язку із роботою проживала за кордоном, спілкуючись із [PERSON] по телефону. Позивачка періодично приїжджаючи додому, допомагала в будівництві, компенсовувала витрати на будівельні матеріали і роботи. Обставини придбання будинку їм не відомі, однак [PERSON] повідомляла, що їде додому з метою остаточного розрахунку за будинок. Крім цього, в телефонних розмовах позивачка постійно розповідала, що передавала кошти [PERSON] на будівництво та ремонт будинку, оскільки мала намір повернутись з роботи в Україну і разом з відповідачем там проживати. Крім цього, коли [PERSON] приїжджала в Україну, вона особисто придбавала будівельні матеріали та побутову техніку. Однією сім`єю сторони проживали до 2019 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що позивачка та відповідач є їх вінчальними батьками, які їх вінчали в церкві с.Коболчин в 2016 році. З цього часу їм достовірно відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім?єю в спірному будинку в с.Коболчин. Зі слів інших жителів села їм відомо, що позивачка та відповідач проживали однією сім?єю ще до 2016 року. Щороку влітку або навесні [PERSON] приїжджала з Італії додому та разом з відповідачем проживала у спірному будинку, вони разом обробляли город, здійснювали ремонт в будинку та вели спільне господарство. За час спільного проживання сторін в будинку було замінено вікна, двері та пічку, було викопано вигрібну яму та проведено водопровід, а також придбавалися ними меблі в будинок. Також їм відомо, що позивачка неодноразово через водіїв автобусів передавала відповідачу з Італії грошові кошти та різного роду передачі. Однією сім?єю сторони проживали до жовтня 2019 року. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] суду пояснив, що в жовтні 2013 року він вирішив придбати будинок в с.Коболчин, оскільки в цьому селі проживає його одинокий батько, який потребує допомоги. Його сестра [PERSON] знайшла будинок вартістю 8000 доларів США, продажем якого займалася знайома його сестри [PERSON] , яка діяла від імені свого зятя [PERSON] як власника будинку. За попередньою домовленістю він передав [PERSON] за будинок 4000 доларів США, а інші 4000 доларів США він мав передати йому під час оформлення нотаріусом договору купівлі-продажу. Після першої передачі коштів [PERSON] забрав свої речі з будинку, а з жовтня 2013 року він розпочав в будинку ремонт. Новий 2014 рік він разом зі своєю родиною зустрічав вже у придбаному будинку. Іншу частину коштів за будинок в сумі 4000 доларів США він передав у серпні 2015 року під час оформлення нотаріусом договору купівлі-продажу. Будинок він придбав за власні кошти, які заощадив за рахунок отримуваної пенсії, виїзду на заробітки, одержаного кредиту в сумі 24000 грн., а також від продажу власного гаража, якого відчужив за 3500 доларів США. Також за власні кошти він придбавав всі будівельні матеріали, які використовувалися для ремонту будинку, а також розраховувався власними коштами за виконані будівельні роботи. Під час пошуку будинку та його придбання [PERSON] запропонувала йому познайомитись з її сестрою [PERSON] , яка була на заробітках в Італії, на що він погодився. Наміру створювати з позивачкою сім`ю у нього не було. З 2014 року по 2018 рік вони підтримували дружні стосунки шляхом спілкування по телефону. Він декілька разів пропонував [PERSON] зареєструвати шлюб між ними, однак вона не бажала цього, а наполягала, щоб вони лише обвінчались. Також причиною їх вінчання в церкві було те, що їх просили бути вінчальними батьками [PERSON] та [PERSON] , а для цього їм потрібно було обвінчатись. З [PERSON] він не вів спільного господарства, вони разом не проживали та у них не було спільного сімейного бюджету, оскільки позивачка весь час перебувала на заробітках в Італії, а в Україну приїжджала лише на декілька тижнів один раз на рік. Вважає, що вони просто зустрічались. Крім цього, пояснив, що протягом декількох років [PERSON] один раз на рік висилала йому кошти, однак вказані кошти призначалися для придбання подарунків до днів народжень її родичів. На вказані кошти він придбавав подарунки, після чого звітував перед позивачкою на що саме були витрачені кошти. Також позивач у своїх показаннях підтвердив, що у його будинку на даний час знаходяться власні речі позивачки, а саме декілька курток, старий пилосос, пральна машинка та телевізор, які вона залишила у нього на зберіганні, оскільки не мала де їх залишити. В жовтні 2018 року між ним та [PERSON] сталася сварка з приводу її чергового виїзду за кордон, проти чого він заперечував, після чого вони припинили спілкування та не спілкуються по даний час. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає по сусідству з відповідачем [PERSON] . Позивачку [PERSON] вона бачила у відповідача вдома лише один раз на городі під час посадки картоплі та два рази на подвір`ї біля будинку. Останній раз [PERSON] вона бачила у [PERSON] близько трьох років тому. Обставини щодо придбання будинку та виконання будівельних робіт їй не відомі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачка та відповідач є його сусідами. Йому відомо, що коли [PERSON] приблизно у 2014 році переїхав проживати в село, він був один. Пізніше він одружився і проживав разом з [PERSON] , разом з якою були присутні у 2014 році на весіллі його доньки. Він часто бував вдома у позивачки та відповідача, оскільки є їх сусідом, крім цього допомагав облаштовувати до будинку водопостачання та обробляти город. [PERSON] періодично приїжджала додому, оскільки перебувала на заробітках за кордоном. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] в с.Коболчин придбав будинок. [PERSON] він бачив лише одного разу на виступі хору в сільському будинку культури, у якому приймає участь відповідач. Більше позивачку він не бачив. Він часто проходить повз будинок [PERSON] , однак жодного разу [PERSON] там не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачка та відповідач є його сусідами. Зі слів [PERSON] йому відомо, що відповідач за власні кошти придбав будинок, в якому почав проживати сам, а пізніше з [PERSON] . У них вдома він був лише одного разу, тоді і бачив їх разом. [PERSON] була за кордоном на заробітках, а [PERSON] майже весь час проживав один. Свідок [PERSON] суду пояснила, що перебуває з позивачкою та відповідачем у дружніх відносинах. Зі слів [PERSON] їй відомо, що він за власні кошти придбав будинок в с.Коболчин, сплативши його вартість частинами. Розрахуватись за будинок відповідачу допоміг його батько та сестра. В будинок відповідач вселився один, а пізніше вже з`явилась [PERSON] . Вона періодично працювала у [PERSON] , за що він з нею особисто розраховувався, разом із ним неодноразово приймала участь у придбанні будівельних матеріалів, за які розраховувався відповідач своєю пенсійною карткою. На протязі трьох років вона допомагала [PERSON] виконувати ремонтні роботи в будинку. [PERSON] участі у виконанні ремонтних робіт не брала, на городі не працювала. За весь час, протягом якого вона працювала у [PERSON] , бачила позивачку лише один раз. Також, зі слів інших осіб їй відомо, що [PERSON] із-за кордону передавала гроші [PERSON] для того, щоб він передавав їх частинами сину позивачки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач є її рідним братом. Їй відомо, що брат придбав будинок в с.Коболчин за власні кошти, отримані від продажу гаража, а також неодноразово позичав у неї гроші на проведення ремонту будинку. На час придбання будинку її брат з [PERSON] спільно не проживав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач є її рідним братом. Житловий будинок в с.Коболчин, якого хотів придбати її брат, продавав зять [PERSON] за 8000 доларів США. Вказаний будинок [PERSON] придбав за власні кошти приблизно 6-7 років тому. Протягом всієї осені вона разом зі своїм чоловіком допомагали брату навести лад в будинку, оскільки брат поспішав вселитися в даний будинок. За домовленістю з продавцем [PERSON] одразу передав за будинок половину коштів, оскільки бажав у нього вселитися, а іншу половину коштів повинен був передати після оформлення всіх документів, необхідних для укладення договору. Оскільки такі документи продавцем будинку готувалися тривалий час, другу частину коштів за будинок відповідач у її присутності вже передав, коли був з [PERSON] . На час проживання брата з [PERSON] вона до них не приходила та з братом не спілкувалась. Їй відомо, що позивачка періодично приїжджала з Італії, гостювала, після чого поверталась за кордон. Позивачка та її брат разом вже не проживають близько 4 років. Свідок [PERSON] суду пояснив, що приблизно 8-10 років тому [PERSON] попросив його викопати вигрібну яму біля будинку. Під час виконання даної роботи біля вказаного будинку він нікого не бачив і лише через декілька днів, коли він завершував роботу, до нього прийшла жінка, як йому стало відомо пізніше, співмешканка відповідача - [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідач є його батьком. На той час коли батько придбав будинок, він з ним не спілкувався, оскільки працював в Росії, де дізнався, що батьки розлучились і через це їх відносини зіпсувались. Про те, що батько придбав будинок він дізнався від своєї матері, однак про обставини, за яких будинок придбавався, йому нічого не відомо. З позивачкою [PERSON] він не знайомий. Минулої осені позивачка, дізнавшись номер його телефону, телефонувала до нього та просила щоб батько віддав належні їй речі з будинку, а також здійснив між ними поділ будинку, оскільки в іншому випадку вона звернеться до суду. З батьком він відновив спілкування приблизно 4 роки тому і з цього часу жодного разу не бачив позивачку у батька вдома. Також йому відомо, що його дід за життя надав батьку на придбання цього будинку 10000 грн. Заслухавши пояснення та доводи учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 року за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 вказаного рішення Конституційного Суду України встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог ч.4 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Як встановлено із показань допитаних за клопотанням представника позивачки свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , останні під час їх допиту підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] в період з 2014 по 2019 роки спільно проживали у спірному житловому будинку, вели спільне господарство, несли спільні витрати на придбання майна для спільного користування, а також спільно брали участь у витратах на ремонт спірного житлового будинку та благоустрої домоволодіння, на території якого розташований вказаний будинок. Із дослідженої в судовому засіданні копії свідоцтва про вінчання встановлено, що 04.10.2014 року [PERSON] та [PERSON] здійснили в храмі с.Коболчин таїнство вінчання, яке свідчить про здійснення церковного шлюбного обряду, який благословляється церквою та висловлює наміри сторін на створення сім`ї, спільне проживання та народження спільних дітей. Свідками даного обряду, як це вбачається із свідоцтва, були [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили вказані обставини під час їх допиту в ході судового розгляду справи. Крім цього, як встановлено із показань свідків [PERSON] та [PERSON] , позивачка та відповідач як чоловік та жінка, які здійснили таїнство вінчання, в свою чергу в 2016 році були свідками при здійсненні ними аналогічного церковного шлюбного обряду. Також, як встановлено із показань допитаного за клопотанням представника відповідача свідка [PERSON] , останній підтвердив, що [PERSON] проживав разом з [PERSON] , разом з якою вони у 2014 році були присутні на весіллі його доньки. Аналіз вищезазначених письмових доказів та показань свідків дає суду підстави дійти висновку, що сторони публічно висвітлювали спільне проживання у період 2014-2018 років та позиціонували себе як сімейну пару, яка проживає разом. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 2014 року по жовтень 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Доводи відповідача та його представника про те, що сторони не проживали однією сім?єю, оскільки позивачка більшу частину часу перебувала на роботі за кордоном, суд вважає необгрунтованими, оскільки тривале проживання позивачки за кордоном у зв?язку із роботою не може свідчити про те, що сторони не перебували у фактичних сімейних відносинах та не вели спільний бюджет та господарство. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі №127/11013/17, від 27.03.2019 року у справі №354/693/17-ц та від 18.12.2019 року у справі №761/3325/17-ц. Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна набута річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 4 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Сімейний кодекс України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, передбачає можливість, за певних обставин, надати набутому у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу майна статус спільного сумісного майна подружжя зі всіма юридичними наслідками, що застосовні до такого майна, згідно з Главою 8 Сімейного кодексу України. Оскільки, Кодекс про шлюб та сім`ю такого поняття не знав та аналогічних норм не містив, норми Сімейного кодексу України (ст.74) не застосовуються щодо відносин фактичного подружжя до 1 січня 2004 року, тобто, майно можна визнати спільною сумісною власністю фактичного подружжя лише при умові, що таке майно було набуте після 1 січня 2004 року. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц. Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу. В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 14.07.2020 у справі №552/5693/18 зазначив, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самос тійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Судом встановлено, що відповідно до договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д. та зареєстрованих в реєстрі за №№1384, 1385, спірні житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] були придбані 11.08.2015 року, тобто під час спільного проживання позивачки та відповідача однією сім?єю без реєстрації шлюбу. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.09.2021 року вбачається, що з 11.08.2015 року власником спірного нерухомого майна зазначено відповідача [PERSON] . У висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 22.02.2021 року у справі №264/2232/19, зазначено, що відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Заперечуючи щодо спільності права власності сторін на спірне майно, відповідач посилався на те, що дане нерухоме майно було придбане ним за власні грошові кошти, отримані ним за рахунок одержаної пенсії, виїзду на заробітки, одержаного кредиту в сумі 24000 грн., а також від продажу власного гаража, якого він відчужив за 3500 доларів США, а також вказував на те, що одну частину коштів в сумі 4000 доларів США за спірне нерухоме майно він сплатив восени 2013 року, а інші частину в сумі 4000 доларів США він сплатив під час оформлення договору купівлі-продажу. Як вбачається із змісту п.3 договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11.08.2015 року, продаж вказаного нерухомого майна вчинено, зокрема житлового будинку за 44551 грн., земельної ділянки за 39804 грн., які повністю отримає продавець від покупця одразу після підписання цих договорів до 12.08.2015 року. Як вбачається із п.5 договору купівлі-продажу гаража від 23.09.2013 року, його продаж вчинено за 20323 грн. Отже, наведеними доказами спростовуються доводи відповідача як щодо ціни, за яку було продано гараж та придбано спірне нерухоме майно, так і щодо поетапної сплати ним вартості спірного майна. Крім цього, відповідачем не доведено обставин придбання ним спірного нерухомого майна за власні грошові кошти, отримані ним за рахунок одержаної пенсії та доходів, одержаних ним на заробітках, оскільки жодних доказів на підтвердження розміру, отримуваної ним пенсії та інших отримуваних ним доходів відповідачем суду не надано. При цьому, враховуючи те, що сукупна сума грошових коштів, за які було придбано спірне нерухоме майно, значно перевищує підтверджену доказами сукупну суму грошових коштів, які були одержані відповідачем від продажу гаража та отримання кредиту відповідно до кредитного договору від 19.07.2013 року, суд, враховуючи також значний часовий проміжок між одержанням відповідачем зазначених доходів та придбання нерухомого майна, вважає, що доводи відповідача щодо придбання ним спірного майна за власні кошти, які одержані з вказаних видів його доходів, є необгрунтованими. Посилання відповідача на показання допитаних за його клопотанням свідків, які, на його думку, підтверджують доводи в цій частині, суд також вважає необгрунтованими, оскільки показання таких свідків в даному випадку не є належними та допустимими доказами вказаних відповідачем обставин. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] , посилаючись на придбання спірного нерухомого майна за власні кошти, не довів вказаних обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, а відповідно не спростував презумпції спільності права власності подружжя на майно. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими і підлягають задоволенню в повному об?ємі. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з урахуванням задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір в розмірі 1816 грн. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Представник позивачки [PERSON] у поданій до суду заяві повідомив, що усі докази, які підтверджують розмір понесених позивачкою витрат на правничу допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу призначити судове засідання, надавши представнику позивачки строк п`ять днів з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved