Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Позивач,\~ [PERSON] звернувся\~до суду\~із вказаним\~позовом,\~посилаючись на\~те,\~що з\~відповідачем,\~ [PERSON] ,\~перебуває в\~шлюбі зареєстрованого виконавчим комітетом Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області 28 лютого 2010 року, актовий запис № 03. Від даного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З 2014 року шлюбні відносини між ними припиненні, з того часу вони не проживають разом. Діти залишились проживати разом з батьком, так як відповідачка вже створила іншу сім`ю та з ними разом не проживає. Вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і є такими, що суперечать його інтересам. Вважає що надання строку на примирення є недоцільним. Просить суд шлюб між ним та відповідачем розірвати, залишити їх спільних дітей проживати після розірвання шлюбу надалі з батьком та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання їх спільних неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх її видів доходів (заробітку), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 червня 2022 року відкрито провадження у даній справі, та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Від відповідача, [PERSON] , через канцелярію суду, також надійшла заява, якою просить розглянути справу у її відсутності, та щодо задоволення позовних вимог не заперечує, оскільки не проживають з позивачем разом багато років. Вказує, що відзив на позовну заяву нею не буде подаватись. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розгляд справи проведено у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без участі сторін та фіксування судового процесу. Суд, досліджуючи наявні докази по справі, встановив наступні обставини справи. З обставин, наведених у позовній заяві та доданих документів судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований Виконавчим комітетом Великобудської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області 28 лютого 2012 року, актовий запис № 03. Від спільного шлюбу у сторін народилась двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що вбачається з наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] видана виконавчим комітетом Сучевенської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 28 серпня 2013 року, та [PERSON] , [INFO] , що вбачається з наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] видана виконавчим комітетом Сучевенської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 17 липня 2012 року. Сторони не виявили бажання примиритися. Частиною 3 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість та може мати наслідки, встановлені законом ( ч.4 ст.56 СК України ). Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. За таких обставин суд дійшов висновку, що збереження сім`ї неможливе, реєстрація шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню шляхом розірвання шлюбу. З приводу вимоги щодо залишення неповнолітніх дітей проживати надалі із позивачем після розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 статті 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Тому судом встановлено, що сторони, у позасудовому порядку, визначили місце проживання їх спільної малолітньої дитини із батьком, шляхом укладення між ними Договору про визначення місця проживання дитини та участь батьків у її вихованні, та сумніву що дитина проживає саме батьком у суду немає. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, суд вирішує питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 161 СК України суд роз`яснює, що за наявності спору щодо того з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, - даний спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Також, розглядаючи справу № 339/143/20, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 /провадження № 61-14859св19 нагадав, що у Постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Суд приймає до уваги наявний у матеріалах справи Акт обстеження матеріально-побутових умов життя гр. [PERSON] , 1988 р.н., який зареєстрований в [ADDRESS] виданого Тернавським старостинським округом №7 виконавчого комітету Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 05 квітня 2022 року №564, згідно якого вбачається, що у вказаному будинку, по [ADDRESS] постійно проживають позивач, [PERSON] , разом із їх двома малолітніми дітьми, [PERSON] , та [PERSON] . Також у будинку зареєстрована відповідачка, [PERSON] , але з 2014 року остання за даною адресою не проживає. Зважаючи на відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, беручи до уваги що спільні діти сторін постійно проживають разом із їх батьком, позивачем у справі, суд вважає позовну вимогу про залишення місця проживання дітей із батьком після розірвання шлюбу обґрунтованою, та такою що підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки аліментів слід зазначити наступне. Відповідно із ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч. 1 та ч.5 ст.183 СК України визначено, що суд визначає частку заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на двох дітей у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Суд роз`яснює, що норма ст. 183 СК України визначає можливість звернення до суду одного з батьків, з ким проживають діти, з заявою про стягнення 1/3 частки доходу платника аліментів на утримання двох дітей, проте це не означає, що лише в такому розмірі платник аліментів несе свій обов`язок по утриманню двох дітей. Визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дітей до їх повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідач здорова, працездатна особа та має можливість надавати матеріальну допомогу, а дитина потребує такої допомоги. Суд звертає увагу, що відповідач доказів неможливості утримувати дитину, відомостей про незадовільний стан здоров`я суду не надав, а визнав позовні вимоги. Тому, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі, про який клопоче позивач. При визначені розміру аліментів судом враховані обставини, передбачені ст.182 СК України. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід присудити з 02.06.2022 року, тобто з дня надходження до суду вказаного позову. На підставі ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню. Крім цього, враховуючи норми ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.55-56, 104-105, 110, 112, 160, 180-185, СК України та

Outcome: approved