Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2016 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів. В обгрунтування позову вказує, що 23 вересня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Сведбанк Інвест» було укладено кредитний договір №1289-Ф. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15. Крім того, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу про передачу права вимоги за кредитним договором. ПАТ «Омега Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Сведбанк», яке у свою чергу було правонаступником ЗАТ «Сведбанк Інвест». Позивач вважає, що відповідачі здійснили фінансові операції неправомірно та не набули право грошової вимоги до нього, оскільки кредит було отримано ним на споживчі потреби, а не як суб`єктом господарювання. Факт порушення його прав також підтверджується тим, що його не було повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитним договором. В зв`язку з цим просить суд визнати недійсними договір факторингу, укладений 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та договір факторингу, укладений 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Ухвалою від 14.07.2016 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою від 28.07.2016 року по справі відкрито провадження. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25.07.2018 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2018 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25.07.2018 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25.07.2018 та постанову Київського апеляційного суду від 07.11.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В своїй постанові Верховний Суд зазначив, що при новому розгляді суди повинні встановити чи є відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи» фінансовою установою, чи може воно за обсягом ліцензійних прав надавати послуги з факторингу , чи є договір укладений з цим товариством факторингу, чи дотримано норм законодавства щодо укладення договорів факторингу при його укладенні тощо. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05.02.2020 року справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 07.02.2020 року суддею Яценко Н.О. справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання. 04.12.2020 року по справі проведено підготовчий розгляд та справу призначено до судового розгляду. 22.03.2021 року відповідачем ТОВ «Кредитні ініціативи» надано суду докази, що витребувані судом. 18.06.2022 року на електронну адресу суду представник відповідача - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» направив суду клопотання про розгляд справи без його участі. В своєму клопотанні зазначає, що через введення воєнного стану офіс товариства не працює, а тому надає документи, які має лише в електронному виді. В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримував та просив задовольнити, з обставин викладених в позові. Представник відповідача - ТОВ «Кредитні ініціативи» в судових засіданнях проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову через необгрунтованість. Також зазначав, що спірні договори факторингу, стосуються не лише позивача, а і щодо інших боржників, а тому відсутні правові підстави для визнання їх недійсними. Інші відповідачі до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23 вересня 2008 року між ЗАТ «Сведбанк Інвест» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1289-Ф, відповідно до якого позивачу на споживчі потреби надано кредит в розмірі 500 000 дол. США зі сплатою 14 % річних та строком до 22 вересня 2014 року включно. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, за умовами якого банк переуступив факторинговій компанії право вимоги до [PERSON] за указаним кредитним договором. ПАТ «Омега Банк» був правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Сведбанк», яке у свою чергу було правонаступником ЗАТ «Сведбанк Інвест». Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 16.11.2012 року, що видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг , має право здійснювати фінансові послуги без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: факторинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів. Крім того, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу. Згідно пункту 2.1. договору, факторингова компанія відповідно до умов даного договору відступає товариству свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, у тому числі з позивачем. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Кредитні ініціативи», що видане 22.09.2018 року Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, має право здійснювати фінансові послуги без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; надання поручительств; надання гарантій; факторинг. (а.с.42-43 т.2) Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як роз`яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів. Глава 73 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідно фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні. Крім того, пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що діюче на час укладення оспорюваних правочинів законодавство не встановлювало жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватись відступлення права вимоги. Позовна заява будь-яких доказів в обґрунтування існуючих порушень ст.ст. 203, 215 ЦК України при укладені оскаржуваних договорів, не містять. Таким чином, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачами під час укладення оспорюваних договорів було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваних правочинів недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. З урахуванням наведеного, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed