Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

28 березня 2022 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. На підтвердження свої позовних вимог, вказав, що з 14.09.2013 року перебуває у на посаді заступника начальника із загальних питань Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород». 02 березня 2022 року наказом начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» № 17-к/тр-к «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зауважує, що оскаржуваний наказ являється незаконним, так як звільнення проведено з порушенням процедури та недотриманням гарантій при звільненні. Зокрема вказує, що позивача було звільнено всупереч Положення про Медичний реабілітаційний центр МВС України «Миргород», де вказано на необхідного погодження керівника державної служби МВС України при проведенні звільнення з посади, яку займав позивач. Окрім того, позивач вважає недотриманими гарантії при звільненні, так як йому не було запропоновано ряду вакансій, які на час звільнення були вакантними в Медичному реабілітаційному центрі МВС України " Миргород". Також позивач вважає, що відповідач не забезпечив подання до первинної профспілкової організації інформації щодо заходів для запобігання звільненню чи пом`якшенні негативних наслідків такого звільнення. У вказаному позивач вбачає порушення своїх прав, тому за захистом їх був змушений звернутися до суду. Прохав визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення та поновити його на посаді заступника начальника із загальних питань. При цьому прохав додатково суд стягнути із відповідача судові витрати. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.03.2022 року відкрито провадження у справі. У встановлений судом строк відповідачем було подано відзив, в якому представник відповідача зазначив, що позовні вимоги не визнаються, оскільки вони є необґрунтованими. Зауважує, що наказом МВС України №942 від 15.12.2021 року внесено зміни до штатного розпису МРЦ МВС України, яким передбачено скорочення посади заступника начальника із загальних питань, яку займав позивач. Вважає, що оскільки зміна чисельності штату була ініційована наказом державного секретаря МВС України Лубковича Ю., тому додаткового погодження керівника державної\~служби МВС\~Українипри безпосередньому звільненні [PERSON] не потребувалося. Вказує, що позивачеві, перед звільненням були запропоновані ряд посад (робітник з комплексного обслуговування й ремонту будинків, прибиральник території, молодша медична сестра, мийник посуду, прибиральник виробничих приміщень), які його не влаштували. Під час вирішення питань про пропозицію позивачу решти вакантних посад роботодавець керувався кваліфікаційними відомостями, які містяться в Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 року № 336 та Методичних рекомендацій щодо діяльності уповноважених підрозділів (уповноважених осіб) з питань запобігання та виявлення корупції , затверджених рішенням НАЗК від 13.07.2017 № 317. Враховуючи вищенаведене, прохав у задоволенні позову відмовити. Позивач скористався своїм правом на поданні відповіді на відзив, де зазначив на хибності утотожнення посад державного секретаря МВС України та керівника державної служби МВС України в контексті належного суб`єкта погодження звільнення позивача. Окрім того, вважає, що відповідав кваліфікаційним вимогам ряду посад, які не були йому запропоновані. Відповідачем до суду додатково надіслані письмові пояснення, в яких представник відповідача зауважує на неналежному засвідченні доказів позивача, що свідчить про їх недопустимість та неналежність. Вважає доводи позивача про необхідність звернення відповідача до первинної профспілкової організації з наданням інформації щодо заходів для запобігання звільненню чи пом`якшенні негативних наслідків такого звільнення такими, що не заслуговують на увагу, так як відповідно до ч.3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру та встановлює чисельність працівників та штатний розпис. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача прохав у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах. З 14.09.2013 року [PERSON] перебував на посаді заступника начальника із загальних питань Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» (а.с.13). Наказом МВС України № 942 від 15.12.2021 за підписом державного секретаря Лубковича Ю внесено зміни до штатного розпису МРЦ МВС України «Миргород» (а.с.145). Вказані зміни стосувалися скорочення посади позивача, заступника начальника із загальних питань МРЦ МВС України «Миргород». 28 грудня 2021 року позивача письмово повідомлено про заплановане вивільнення. Запропоновано позивачу можливість переведення на вакантні посади, а саме робітник з комплексного обслуговування й ремонту будинків, прибиральника території, молодшої медичної сестри, мийника посуду та прибиральника приміщень (а.с.130-131). Наказом директора МРЦ МВС України «Миргород» від 02.03.2022 року № 17/к/тр позивача звільнено зі займаної посади заступника начальника центру із загальних питань з 03.03.2022 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників у відповідності до п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.132). Позивач вважає звільнення проведеним з порушенням процедури та без дотримання гарантій при звільненні, а тому звернувся до суду з вимогою про скасуванні відповідного наказу. В контексті наведеного варто зауважити наступне. Відповідно до ст.43 Конституції кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, чи додержано роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, таких висновків дійшов ВС під час розгляду цивільної справи № 761/3694/15. Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, у постанові від 03.04.2020 року, справа № 360/2251/19 Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок\~по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня\~розірвання трудового\~договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. Судом встановлено, що в проміжок з 28 грудня 2021 року по 03 березня 2022 року в штатному розписі МРЦ були вакантні наступні посади: економіст, завідувач відділення лікар, завідувач клубу, кухар, лаборант, лікар психолог, лікар з ультразвукової діагностики, лікар ендокринолог, мийник посуду, молодша сестра, організатор культурно-дозвіллєвої діяльності, практичний психолог, прибиральник виробничих приміщень, прибиральник території, робітник з комплексного обслуговування й ремонту будинків, сестра медична з фізіотерапії, сестра медична, уповноважений з антикорупційної діяльності (а.с.180). Роботодавцем запропоновано позивачу переведення на посади робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків, прибиральника території, молодшої медичної сестри, мийника посуду та прибиральника приміщень. Позивач вважає, що ряд посад, які відповідали його освіті, кваліфікації та досвіду не були йому запропоновані, зокрема це посади економіста, завідувача клубу, уповноваженого з антикорупційної діяльності. Матеріали особової справи позивача [PERSON] містять відомості про освіту позивача, зокрема долучені: - диплом бакалавра серія [NUMBER] від 16.02.2007 року, згідно якого [PERSON] закінчив у 2007 році Слов`янський коледж Національного авіаційного університету і отримав базову вищу освіту за напрямом підготовки «Економіка і підприємництво» та здобув кваліфікацію бакалавра з економіки і підприємства (а.с.116); - диплом спеціаліста серія [NUMBER] від 07.07.1997 року, згідно якого [PERSON] , закінчив Полтавський державний педагогічний інститут ім. В.Г. Короленка за спеціальністю початкове навчання і музичне виховання, присвоєно кваліфікацію вчителя початкових класів і музики (а.с.119); -диплом спеціаліста серія [NUMBER] від 31.05.2012 року, згідно якого [PERSON] закінчив у 2012 році Полтавський національний технічний університет імені Юрія Кондратюка і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Промислове і цивільне будівництво» та здобув кваліфікацію інженер-будівельник (а.с.122). Згідно розділу ІV «Кваліфікаційні вимоги» посадової інструкції «економіста МРЦ МВС України «Миргород»», затвердженої 16.07.2020 року начальником МРЦ МВС України «Миргород» та погодженої головою профспілкового комітету МРЦ МВС України «Миргород» вбачається, що до відповідної посади встановлюють наступні вимоги: повна вища освіта відповідного напряму підготовки (магістр, спеціаліст), для магістра без вимог до стажу роботи, для спеціаліста стаж роботи економіста ІІ категорії не менше 2 роки. За змістом п.2 ч.2 Розділу XV ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗУ «Про вищу освіту» вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста (повна вища освіта) після набрання чинності цим Законом прирівнюється до вищої освіти ступеня магістра. Таким чином, позивач здобувши освітньо-кваліфікаційний рівень лише «бакалавр» не може претендувати на відповідну посаду. Згідно розділу VІ «Кваліфікаційні вимоги» посадової інструкції «завідувача клубом МРЦ МВС України «Миргород»», затвердженої 28.04.2016 року начальником МРЦ МВС України «Миргород» та погодженої головою профспілкового комітету МРЦ МВС України «Миргород» вбачається, що до відповідної посади встановлюють наступні вимоги: наявність вищої або середньо-спеціальної культосвітньої освіти закладів культури. Таким чином, позивач має вищу педагогічну освіту з освітньо-кваліфікаційним рівнем, прирівняним до магістра та досвід за відповідним напрямком роботи, зокрема на посадах керівника вокально-інструментального ансамблю, режисера кіностудії. Невідповідність позивача посаді завідувача клубу, відповідачем не доведена належними та допустимими доказами. Таким чином, виходячи із кваліфікаційних вимог до вказаної посади, визначених посадовою інструкцією, суд вважає, що для належного виконання роботодавцем свого обов`язку визначеного ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, відповідна посада повинна була запропонована [PERSON] , чого зроблено не було. Згідно розділу VІ «Кваліфікаційні вимоги» посадової інструкції «уповноваженого з антикорупційної діяльності МРЦ МВС України «Миргород»», затвердженої 04.03.2022 року начальником МРЦ МВС України «Миргород» та погодженої головою профспілкового комітету МРЦ МВС України «Миргород» вбачається, що до відповідної посади встановлюють наступні вимоги: повна вища освіта з освітньо-кваліфікаційним рівнем магістр, спеціаліст. Позивач має дві вищі освіти з освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста. Таким чином, позивач за освітнім критерієм відповідає вимогам до відповідної посади. Неможливість пропозиції вказаної посади позивачу відповідачем не доведено. Відповідність позивача кваліфікаційним вимогам до посади «організатор культурно-дозвіллєвої діяльності» судом не оцінюється в силу того, що сторони не забезпечили подання суду відповідної посадової інструкції, клопотання про її витребування не заявлялося. В свою чергу, в силу ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може здійснюватися на соснові припущень. Враховуючи, що на момент звільнення, були наявними ряд вакансій, котрі позивачу не були запропоновані без поважних підстав, суд не може прийняти відповідне в якості доказу належного виконання роботодавцем свого обов`язку визначеного ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Оскільки звільнення було проведено без дотримання трудових гарантій, суд вважає, що права позивача підлягають судовому захисту. Окремо, суд погоджується з доводами позивача, щодо порушення відповідачем процедури звільнення. Положення про МРЦ МВС України «Миргород», визначає, що «заступники начальника Центру призначаються на посади та звільняються з посад начальником Центру за погодженням з державним секретарем Міністерства внутрішніх справ України» (п. 5 Положення, а.с.84-96) Таким чином, локальним правовим актом визначено особливості процедури звільнення певних категорій посад, в тому числі яку займав позивач. Тому, відповідні особливості мають бути враховані роботодавцем при ініціюванні звільнення працівника. Доводи сторони відповідача, про дотримання процедури звільнення (в частині належного погодження) суд вважає такими, що не заслуговують на увагу. Поняття «погодження внесення змін до штатного розпису» та «погодження звільнення працівника» не є тотожними. Так як, відповідні поняття мають різне правове значення та ведуть до настання різних правових наслідків. Так, зміни в штатному розписі не завжди ведуть до обов`язкового звільнення особи, в силу законодавчого обов`язку, покладеного на роботодавця, по працевлаштуванню працівника, посада якого підлягає скороченню. Доказів, погодження звільнення [PERSON] з посади заступника директора із загальних питань МРЦ МВС України «Миргород» з державним секретарем МВС України, як то передбачено п.5 Положення про МРЦ МВС України «Миргород», відповідачем суду не надано. Наявність такого погодження, об`єктивно не відображається і в наказі про звільнення позивача в якості підстави такого звільнення. Відповідне свідчить про порушення процедури звільнення, що є окремою підставою для необхідності судового захисту прав позивача. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, шляхом скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі. Про наявність судових витрат сторони не повідомляли, доказів їх понесення суду не надали. Тому розподілу підлягають лише судові витрати, які складаються з судового збору, від сплати якого позивач був звільнений в силу закону. Тому враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати в розмірі 992,40грн підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved