Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь, на утримання спільних дітей: [PERSON] , 2016 року народження, і [PERSON] , 2018 року народження, аліменти у розмірі 10 000, 00 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 05 серпня 2021 року і до повноліття дітей, та визначити місце проживання дітей разом з ним. В обґрунтування позову вказано, що сторони проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі. За час їхніх стосунків народилися спільні діти: [PERSON] , 2016 року народження, і [PERSON] , 2018 року народження. Зараз позивач і відповідач проживають окремо, діти проживають разом з батьком і він несе витрати на їхнє утримання в односторонньому порядку. За розрахунком витрат, які понесені позивачем на утримання дітей з серпня 2020 року по травень 2021 року, він просить стягувати з відповідача, яка є працездатною особою, аліменти у твердій грошовій формі у розмірі 20 000, 00 грн разом на двох дітей, тобто по 10 000, 00 грн на кожного з дітей. Такі витрати позивач обґрунтовує купівлею продуктів харчування та предметів особистої гігієни, залучення фахівців для надання послуг з пошуку і підбору персоналу (няні); залучення няні для догляду за дітьми; надання дітям медичної допомоги, зокрема, проведення щеплень, надання невідкладної допомоги, отримання консультацій стоматолога, купівля ортопедичного пристосування для ноги; купівля одягу, оплата дитячого садочку; оплата послуг з розвитку дитини; оплата відпочинку дітей. Окрім того, в обґрунтування позову вказано, що позивач є власником квартири, де проживає разом з дітьми - за адресою: [ADDRESS] , і де створені усі належні умови для їхнього проживання. Крім цього, діти відвідують садочок, проходять медичний огляд також за місцем свого проживання. Влітку позивач з дітьми проживають у заміському будинку в с. Крюківщина Київської області, який належить матері позивача - бабусі дітей - [PERSON] . Для виїзду дітей за кордон на відпочинок строком до одного місяця без погодження другого з батьків потрібно рішення суду або служби у справах дітей та сім`ї, що також є підставою для звернення до суду із цим позовом. Позивач вказав, що сторонами було узгоджено місце проживання дітей у нотаріально посвідченому договорі, але відповідач не дотримується його умов і не бере до себе дітей на 15 днів для проживання, а забирає їх двічі на тиждень: кожної суботи й щонеділі з 10:00 год. по 18:00 год. Тому позивач переконаний, що, окрім такого порушення правил договору, відповідач буде оспорювати й місце проживання дітей з позивачем. Відповідач не заперечувала проти задоволення позову у частині визначення місця проживання дітей разом з батьком, вказала, що саме таке місце проживання вони й погодили у нотаріально посвідченому договорі батьків від 19 серпня 2020 року, який вона не оспорює. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000, 00 грн на одну дитину, позивач не визнала позов, вказала, що має можливість сплачувати аліменти по 1 050, 00 грн. В обґрунтування такої суми, позивач наводить, що лише на початку 2021 року знайшла постійну роботу, кожні вихідні та святкові дні вона забирає дітей до себе в орендовану нею квартиру у передмісті Києва, проводячи з дітьми весь свій вільний час, піклуючись про них, у тому числі, купує необхідні їм речі, разом відвідують зоопарки та інші місця для розваг дітей. Окрім цього, вказала, що дійсно в її власності є 1/3 частка квартири, що знаходиться у м. Дніпро, отримала у порядку приватизації, де постійно мешкають два інші співвласники - її мати та брат. Іншого нерухомого та /або рухомого майна, доходів від результатів інтелектуальної діяльності та корпоративних прав вона не отримує та не здійснює витрат, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Третьою особою у справі направлено на електронну пошту суду висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, з якого вбачається, що вважають за доцільне рекомендувати визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , 2016 року народження, і [PERSON] , 2018 року народження, разом з батьком - позивачем [PERSON] . II. Процесуальні дії та рішення суду. 06 серпня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 10 серпня 2021 року суддя Хайнацький Є. С. ухвалою заявив самовідвід від розгляду справи /а. с. 82-83/. 19 серпня 2021 року, на підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 269 від 19 серпня 2021 року, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями і 20 серпня 2021 року передано суддя Литвиновій І. В. /а. с. 85, 86-88/. 03 вересня 2021 року надано відповідь на запит судді щодо адреси зареєстрованого місця проживання позивача, оскільки позовну заяву подано згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України /а. с. 90-92, 93/. 24 листопада 2021 року на електронну скриньку суду від третьої особи у справі надійшов висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін: [PERSON] і [PERSON] , який 08 грудня 2021 року надійшов до суду засобами поштового зв`язку /а. с. 113-115, 126-128/. 06 грудня 2021 року відповідач подала до суду відзив на позов /а. с. 116-125/. 14 січня 2022 року представник позивача подав клопотання про витребування доказів та додаткові пояснення /а. с. 133-135, 136-145/. 08 лютого 2022 року відповідач подала клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи /а. с. 146-171/. Ухвалою суду від 08 лютого 2022 року витребувано в банківських установах відомості про рахунки відповідача /а. с. 172-173, 177-179/. 24 червня 2022 року представник позивача у судовому засіданні подав заяву про розстрочення виконання рішення у справі, яка ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до журналу судового засідання, долучена до матеріалів справи. 24 червня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд по суті справи. Позивач та його представник позов підтримали у судовому засіданні, просили задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з підстав, наведених у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову у заявленому розмірі аліментів. Представник третьої особи у справі не з`явився у судове засідання, будучи повідомленим про нього належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. Позивач і відповідач проживали однією сім`єю, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. За час проживання сторін разом народилися діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2807, та [PERSON] , 18 травня 2018 року, про що складено актовий запис № 3709, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві /а. с. 20, 21/. 19 серпня 2020 року сторони уклали договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потапчук З. А., зареєстрований за № 414 /а. с. 119-120/. Згідно з вказаним договором від 19 серпня 2020 року, пунктом 1.2, батьки домовилися про місце проживання дітей - спільно з батьком за адресою: [ADDRESS] , яка належить батьку на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 квітня 2008 року, зареєстровано в реєстрі за № 968, та / або в інших квартирах, що належать на праві власності батькові. За пунктом 1.4 договору між батьками, вони домовилися про розмір аліментів та порядок їх оплати, а саме сторони домовилися, що той з батьків, який проживатиме окремо, зобов`язаний сплачувати аліменти кожного місяця відповідно до положень, визначених частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України. Позивач проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] , що не визнається сторонами. Як вбачається з поданого третьою особою висновку від 23 листопада 2021 року № 105/01-2109/В-140, що з 2019 року сторони припинили спільні стосунки і діти залишилися проживати разом з батьком за вищевказаною адресою, де спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що для проживання дітей створено належні умови. Також вказано, що із заяви матері, яка не була особисто присутня на засіданні комісії 16 листопада 2021 року, вона не заперечує щодо проживання її малолітніх дітей разом з їхнім батьком - [PERSON] . Отже, враховуючи всі обставини справи, зокрема, вік та стан здоров`я дітей, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] разом з їхнім батьком /а. с. 126-127/. Відповідач займає посаду референта у ТОВ «НОВОС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП» з 18 травня 2021 року і мала стабільний дохід у вигляді заробітної плати, але, починаючи з 01 березня 2022 по 31 березня 2022 року, вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, у зв`язку із встановленням карантину та запровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, а з 01 червня 2022 року - у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану й до його скасування /а. с. 121, 147, 192-194/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. За приписами частини першої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У відповідності до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що малолітні діти сторін проживають разом з позивачем - своїм батьком, відповідач - мати - не заперечує проти визначення місця проживання доньки й сина разом ним, з яким вони постійно й проживають. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За приписами частини першої статті 183 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач має постійне місце роботи у ТОВ «НОВОС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП» з 18 травня 2021 року і мала стабільний дохід у вигляді заробітної плати, але, починаючи з 01 березня 2022 по 31 березня 2022 року, вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, у зв`язку із встановленням карантину та запровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, а з 01 червня 2022 року - у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану й до його скасування /а. с. 121, 147, 192-194/. Так, дохід відповідача у вигляді заробітної плати за період з 18 травня 2021 року по 31 жовтня 2021 року становив 13 670, 41 грн, після утримання податків та зборів, за період з 01 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року - 15 536, 50 грн /а. с. 121, 147/. Про будь-які інші доходи відповідача позивач доказів не надав і судом такі не встановлено. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено воєнний стан в Україні, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Указом Президента України Зеленського В. О. від 17 травня 2022 року № 341/2022, затверджений Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Відповідач з 27 квітня 2015 року є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] з 26 листопада 2015 року, згідно з розпорядженням Дніпропетровського міського голови «Про перейменування топонімів м. Дніпропетровська № 897-р), буд. 5, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта /а. с. 139/. Про наявність інших об`єктів рухомого або нерухомого майна у власності відповідача матеріали справи не містять. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, відповідно до положень абзацу третього частини другої статті 182 Сімейного кодексу України. Згідно з частиною третьою статті 183 Сімейного кодексу України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Судом не встановлено витрат, які перевищують заробіток (дохід) відповідача, тому суд, враховуючи всі приписи частини першої статті 183 Сімейного кодексу України, приходить до висновку про задоволення позову у частині стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1 050, 00 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 серпня 2021 року до досягнення повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] . За частиною третьою статті 183 Сімейного кодексу України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову: визначення місця проживання малолітніх дітей - доньки [PERSON] і сина [PERSON] - з батьком, та присудження стягнення аліментів з відповідача на користь останнього у розмірі 1 050, 00 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 серпня 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн, який підлягає стягненню з відповідача, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial