Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), за участю Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідач, який є батьком [PERSON] та [PERSON] , мати яких померла, не підтримує жодного зв`язку з дітьми, не бере участі у їх вихованні, не цікавиться навчанням дітей, їх розвитком. До часу звернення [PERSON] , яка є бабусею дітей, до суду про стягнення аліментів та винесення рішення у справі, [PERSON] не брав участі і в їх утриманні, оскільки на даний час сплачує аліменти на підставі рішення суду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідачем - [PERSON] , - на адресу суду направлено Відзив на позов, у якому Відповідач заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні. Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач у позові покликається на те, що відсутність у нього спілкування з дітьми зумовлено впливом самої бабусі [PERSON] на формування негативного відношення дітей до нього, маніпуляцій їх думкою. Рішення щодо проживання дітей після смерті їх матері саме з бабусею [PERSON] було прийнято у зв`язку з неприязними відносинами із Позивачем, специфікою роботи Відповідача, яка передбачає ненормований робочий день, а також у зв`язку з потребою сторонньої опіки для непрацездатної матері Відповідача. Представник Відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, посилаючись на викладені у відзиві обставини, просила в задоволенні позову відмовити. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні підтримала поданий в даній справі висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав Відповідача. За клопотанням представника Позивача в ході розгляду справи в судовому засіданні в порядку ст. 232 ЦПК України було допитано в якості свідка неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який в судовому засіданні повідомив, що він підтримує позовні вимоги про позбавлення його батька [PERSON] батьківських прав відносно нього та його сестри, оскільки батько не бере участі в їхньому житті, не займається їх вихованням, бажання спілкуватися з батьком у сина відсутнє. Заслухавши пояснення Позивача та її представника, представника Відповідача, свідка, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 серпня 2007 року (а.с.11) [PERSON] є батьком, а [PERSON] - матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 грудня 2010 року (а.с.12) [PERSON] є батьком, а [PERSON] - матір`ю [PERSON] , [INFO] . [INFO] мати дітей [PERSON] померла (Свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] (а.с. 14). [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] , тобто бабусею [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини сторонами не заперечувалися. Як зазначила Позивач в судовому засіданні, після смерті матері дітей та станом на даний час неповнолітні діти проживають з нею та перебувають на її фактичному утриманні, а Відповідач, як батько дітей, не бере жодної участі в їх вихованні. Аліменти на утримання дітей [PERSON] сплачує тільки після прийняття рішення суду про їх стягнення. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що Відповідач не бере жодної участі у вихованні дітей, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом про позбавлення його батьківських прав. Згідно із частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 Сімейного кодексу України). Відповідно до наявного в матеріалах справи Висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 59-63) орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За змістом статей 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідностатті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду , що набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи ,які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину , піклуватися про її здоров`я , фізичний , духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1, 2 та ч. 3 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує, які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутові умови життя та матеріальне становище відповідача. Так, як зазначила в судовому засіданні Позивач, Відповідач - батько дітей, свідомо нехтує та ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо їх виховання, тобто свідомо самоусунувся від виховання та утримання своїх сина та доньки. Будь-які перешкоди у вихованні дітей у Відповідача відсутні. В ході судового розгляду справи Судом в якості свідка допитано неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який підтвердив той факт, що з часу смерті його матері батько не бере участі у його житті, не займається його вихованням, вони практично не спілкуються. Аналогічно батько не спілкується також із його сестрою. До позовної заяви Позивачем також надано копію Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2021 року у цивільній справі №344/13938/21 (а.с.19-21), яким було задоволено частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей; вирішено стягувати з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] щомісячно в розмірі по 2500 грн. на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 03 вересня 2021 року до досягнення дітьми повноліття. Зі змісту мотивувальної частини даного судового рішення вбачається, що у 2021 році [PERSON] (бабуся дітей) зверталася до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання онуків [PERSON] , [PERSON] , з батька дітей [PERSON] , який, як вона вказувала, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не надає в добровільному порядку коштів на утримання дітей, які після смерті матері залишились проживати з бабусею, а лиш частково передає Позивачу кошти в сумі 2100,00 грн., які особисто отримує як матеріальну допомогу на дітей по втраті годувальника. Крім того, Суд зауважує, що в ході розгляду цивільної справи №344/13938/21 [PERSON] заперечував проти стягнення з нього аліментів у розмірі по 3000,00 грн. на кожну дитину, як про це просила позивач у тій справі [PERSON] , а просив стягувати з нього по 1500,00 грн. на кожну дитину. Позивачем також надано суду Розрахунок із сплати аліментів згідно виконавчого листа №344/13938/21 від 17.11.2011 року (а.с.22), зі змісту якого вбачається, що станом на 01.12.2021 року за [PERSON] обліковувалася заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей в розмірі 14 666,66 грн. В ході судового розгляду даної цивільної справи про позбавлення батьківських прав Відповідачем було частково погашено заборгованість зі сплати аліментів (а.с.82). Станом на 01.05.2022 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дітей становила 8033,43 грн. В даній цивільній справі Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про судові засідання у справі, не скористався правом з`явитися в судове засідання та надати власні пояснення щодо порядку здійснення та виконання ним своїх батьківських обов`язків по відношенню неповнолітніх сина та доньки. При цьому, судом оголошувалася перерва в судовому засіданні саме з метою надання можливості Відповідачу особисто з`явитися в судове засідання, однак таким правом Відповідач скористатися не забажав. У поданому до суду відзиві на позов Відповідач фактично визнає ту обставину, що він не спілкується з дітьми, однак такий стан речей обґрунтовує неприязними стосунками з Позивачем (бабусею дітей), своїм режимом праці, необхідністю здійснення опіки над непрацездатною матір`ю. Однак, Суд зауважує, що жодна із вищеперелічених обставин не підтверджується належними засобами доказування. Так, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що [PERSON] з боку [PERSON] чи інших осіб чиняться будь-які перешкоди у спілкуванні з дітьми, у їх вихованні. Сама Позивач [PERSON] в судовому засіданні такі твердження Відповідача заперечувала. Будь-яких доказів на підтвердження того, що [PERSON] у встановленому законом порядку звертався до органу опіки і піклування чи до суду із заявами/позовами про усунення йому перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, стороною Відповідача не надано. Натомість, Суд наголошує, що [PERSON] є рідним батьком дітей [PERSON] та [PERSON] , які з червня 2020 року позбавлені материнського виховання у зв`язку зі смертю їхньої матері [PERSON] . Сам Відповідач не заперечував того факту, що після смерті матері дітей (а його дружини) він залишив дітей на проживання з бабусею по матері [PERSON] та перейшов проживати за іншою адресою. Жодна із сторін в ході розгляду даної справи не заперечила того, що станом на даний час саме бабуся [PERSON] займається вихованням дітей, замінює їм обох батьків (а.с.15,16). Судом не встановлено обставин, а стороною Відповідача такого не доведено належними та допустимими засобами доказування, що [PERSON] чинить будь-які перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дітьми, участі у їх вихованні, з огляду, в тому числі, і на вік дітей, які вже є 15-річним та 12-річною особами, свідомими в плані батьківського сприйняття та прийняття рішення про спілкування з батьком. Щодо небажання самих дітей спілкуватися з батьком, на що посилалася в судовому засіданні представник Відповідача, то Суд в ході розгляду справи дійшов переконання, що можливе небажання дітей спілкуватися з батьком зумовлене саме поведінкою батька, який втратив батьківський зв`язок з дітьми внаслідок своєї недбалості до них. Крім того, сімейним законодавством України саме на батьків (батька та матір) покладено обов`язок виховання дітей, спілкування з ними тощо. В матеріалах справи також міститься Інформаційна довідка Ліцею №17 Івано-Франківської міської ради від 22.09.2021року №203 (а.с.16), зі змісту якої вбачається, що батько [PERSON] не цікавиться навчанням та вихованням дітей, батьківські збори не відвідує, з класними керівниками не спілкується. Щодо посилання Відповідача у відзиві на позов на режим його роботи, як на підставу неможливості повною мірою виконувати батьківські обов`язки по вихованню дітей, Суд зауважує на тому, що належних доказів на підтвердження того, що режим роботи Відповідача в Управлінні СБ України в Івано-Франківській області передбачає ненормований робочий час, часті довготривалі службові відрядження, вахтовий режим тощо Суду не надано. При цьому чинним законодавством України не передбачено того, що режим праці батьків (специфіка роботи) звільняє їх від обов`язків по вихованню дітей. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що посада, яку обіймає [PERSON] в Управлінні СБ України в Івано-Франківській області, перешкоджає йому належним чином виконувати батьківські обов`язки Суду не надано. Не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи і посилання Відповідача у відзиві на позов на факт необхідності [PERSON] здійснювати опіку над непрацездатною матір`ю, як на підставу неможливості повноцінного виконання батьківських обов`язків, оскільки доказів непрацездатності матері Відповідача, необхідність її стороннього догляду Суду не надано. При цьому, Судом оголошувалася перерва в судовому засіданні, в тому числі, з метою надання сторонам можливості надати відповідні докази. Однак таких доказів Суду надано не було. Суд при розгляді даної справи, вирішуючи питання щодо позбавлення Відповідача батьківських прав, також враховує і той факт, що у 2021 році [PERSON] , посилаючись на неучасть батька [PERSON] в утриманні дітей, зверталася до суду із позовом про стягнення аліментів в примусовому порядку (цивільна справа №344/13938/21). В рамках цивільної справи №344/13938/21 Відповідач не доводив того факту, що ним здійснюється утримання дітей добровільно, а лише частково заперечував проти позову та просив стягувати менший розмір аліментів, аніж про це прохала в позові [PERSON] . Суд не заперечує того факту, що як право на звернення до суду з позовом, так і конкретна позиція в цивільній справі особи відповідача (визнання позову, заперечення (в т.ч. часткове) проти позову) є процесуальним правом кожної особи, однак, обставини, встановлені у цивільній справі №344/13938/21 щодо ухилення батька добровільно утримувати дітей належним чином, Суд сприймає в моральному аспекті. Крім того, Суд звертає також увагу на те, що в ході розгляду даної цивільної справи органом опіки та піклування прийнято Рішення від 06.04.2022 року №271 «Про розгляд питань органу опіки та піклування», яким затверджено Висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 59-63), за змістом якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зі змісту висновку органу опіки та піклування також вбачається, що при відібранні пояснень у доньки [PERSON] дитина повідомила, що тато бив її, брата та маму, нецензурно їх називав (а.с.61). Крім того, як зазначено у висновку, попередньо [PERSON] вже зверталася до Служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради зі зверненням, що [PERSON] не займається вихованням та утриманням дітей. У зв`язку з цим 09.06.2021 року з [PERSON] було проведено бесіду, у ході якої він повідомив, що не відвідував дітей впродовж року через конфлікт з тещею. За останній період дітей не забезпечував, тільки щомісячно перераховував державну соціальну допомогу у зв`язку з втратою годувальника в сумі 2100,00 грн. У зв`язку з цим, Службою у справах дітей з [PERSON] було проведено бесіду на тему відповідального батьківства та повідомлено про встановлену чинним законодавством України відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків. Таким чином, зверненню [PERSON] до суду з позовом про позбавлення батьківських прав передувало її звернення до Служби у справах дітей стосовно невиконання [PERSON] його батьківських обов`язків, і даним органом було проведено відповідну бесіду з Відповідачем, а також попереджено його про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. Однак, докази на підтвердження того, що з моменту бесіди працівника Служби у справах дітей з Відповідачем відповідні обставини змінилися, і він виконував (виконує) свої батьківські обов`язки в матеріалах справи відсутні. Суд також зауважує, що конфлікт з тещею, на який як на засіданні комісії під час розгляду питання про доцільність позбавлення батьківських прав, так і у відзиві на позов посилається Відповідач, навіть за умови його наявності, не є та не може бути підставою неналежного виконання батьком своїх батьківських обов`язків щодо дітей, які, окрім іншого, втратили матір. Особисті відносини Відповідача та Позивача є їх власною справою, однак вони не можуть порушувати права та інтереси дітей. Суд також вважає за необхідне звернути увагу на висловлену Верховним Судом правову позицію у постанові від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21. Під час перегляду судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Також Верховний Суд зауважив, що лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Під час перегляду судових рішень, Верховний Суд виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Враховуючи наведене, проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши надані докази та пояснення сторін, Суд дійшов висновку про те, що доказів, які б спростовували твердження Позивача про те, що батько [PERSON] не бере участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними, Відповідачем Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Зокрема, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що [PERSON] піклується про фізичний і духовний розвиток дітей [PERSON] та [PERSON] , їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дітей (в разі потреби), спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; надає дітям доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; виявляють інтерес до внутрішнього світу дітей; створює умов для отримання ними освіти, - в матеріалах справи відсутні. Можливості на даний час змінити поведінку [PERSON] у кращий бік по відношенню до виховання дітей Суд не вбачає, обставин, які б свідчили про відсутність його вини у невиконанні батьківських обов`язків, Судом не встановлено. Навіть в ході розгляду даної справи Відповідач, окрім погашення заборгованості зі сплати аліментів (що не є виконанням батьком обов`язку по вихованню дітей, оскільки стосується обов`язку утримання), не вчиняв дії щодо налагодження зв`язку з дітьми, спілкуванню з ними, не звертався до відповідних органів чи суду для усунення йому будь-яких перешкод (у разі їх існування). Докази, які б це спростовували, в матеріалах справи відсутні. Фактично, окрім заперечень проти позову та посилання на конфлікт з тещею, позиція Відповідача в даній справі нічого не містить. Суд також зауважує, що в ході розгляду даної справи Позивач повідомила Суду, що в разі позбавлення Відповідача батьківських прав вона бажає встановити опіку над дітьми та бути їх законним представником у всіх цивільних правовідносинах. Станом на даний час у зв`язку з невиконанням [PERSON] батьківських обов`язків та відсутністю в неї статусу опікуна дітей, діти позбавляються ряду цивільних прав, пов`язаних з отриманням медичної допомоги (оскільки в медичних закладах при здійсненні будь-яких процедур з неповнолітніми дітьми необхідна згода батьків або опікунів, якої Відповідач відносно дітей не дає), отриманням старшим сином паспорту, для чого також необхідна згода батька, яку він протягом тривалого часу не дає, у зв`язку з чим у дитини відсутній паспорт. Посилання представника Відповідача на те, що з приводу даних обставин [PERSON] не зверталася до [PERSON] щодо надання ним відповідної згоди, є безпідставною, оскільки [PERSON] , як рідний батько дітей, повинен самостійно цікавитися питаннями стану здоров`я дітей, піклуватися про виготовлення їм документів, брати участь у інших офіційних правовідносинах щодо дітей тощо. Відтак, вищевказані обставини свідчать про те, що поведінка батька, пов`язана з його самоусуненням від виконанням батьківських обов`язків, суперечить інтересам дітей, позбавляє їх відповідних соціальних благ, створює перешкоди у реалізації відповідних прав та обов`язків. При цьому, у постанові від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21 Верховний Суд наголосив, що «права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків». З огляду на все викладене Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дітей [PERSON] та [PERSON] , є обґрунтованими, такими, що відповідають інтересам дітей та підлягають задоволенню. При цьому, Суд роз`яснює Відповідачу, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку статті 169 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судові витрати слід розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 19, 164, 165 Сімейного кодексу України, п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved