Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

11 жовтня 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обгрунтована тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровані позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] . В свою чергу остання фактично не проживає в квартирі більше шести років, тому позивач, як власник квартири, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право на користування даним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 жовтня 2021 року цивільну справу № 753/20517/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 12 жовтня 2021 року. 27 жовтня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 1 грудня 2021 року за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 1 грудня 2021 року розгляд справи було відкладено на 24 грудня 2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи. Позивач 15 грудня 2021 року подала до суду заяву (вх. № 88095) про розгляд справи за її відсутності. Судове засідання 24 грудня 2021 року було відкладено на 03 лютого 2022 року на 16:30 год. 19 січня 2022 року на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява (вх. №3883) про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Крім того, у заяві відповідача вказала, що вона перебуває за межами України та з`явитись у судове засідання не має можливості. Судове засідання 03 лютого 2022 року не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді. Згодом судове засідання було призначено на 31 березня 2022 року. Судове засідання 31 березня 2022 року не відбулось оскільки, відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом судове засідання було призначено на 09 червня 2022 року на 16:30 год. У судове засідання 09 червня 2022 року сторони не з`вилися. З огляду на вищезгадані заяви сторін, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності нез`явившихся осіб. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] , була передана в користування позивачу [PERSON] на підставі ордеру на жиле приміщення №018727, серія Б, виданого Харківською районною в м. Києві державною адміністрацією 11 березня 1999 рокуна сім`ю з 4-х осіб (а.с. 7). Позивачка у позовній заяві вказал, що ордер на квартиру надавався їй та 3-м її дітям. [PERSON] та [PERSON] - діти позивачки не зареєстровані у вказаній квартирі та не проживають в ній. Відповідач зареєстрована в даній квартирі з 10 квітня 1990 року, що підтверджується відомостями з Реєстру територіальної громади м. Києва № 65861594 від 19 липня 2021 року (а.с.8). Факт реєстрації відповідача підтверджується також відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 13). Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується: актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 30 липня 2021 року, який підписаний мешканцями будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.9). Окрім того, позивач посилається на те, що вона одноособово сплачує кошти за комунальні послуги, в підтвердження чого додає до матеріалів справи копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 25-26). Позивачка зазначила, що донька тривалий час не проживає у квартирі, оскільки переїхала до Канади. Перешкод у коистуванні квартирою їй ніхто не чинив. Наявність реєстрації дочки у квартирі перешкоджає позивачці можливості реалізувати її право на приватизацію. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Конституція України закріпляє право громадян на житло як найважливіше соціально-економічне право. При цьому, право на житло, як суб`єктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах. Згідно із частиною третьою статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право громадян на житло передбачено статтею 1 ЖК України. Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України). В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В ході розгляду даної справи відповідачкою не надано доказів того, що існували поважні причини її відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач перешкоджала відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. При цьому, як вбачається із заяви відповідача, якою нею визнано позовні вимоги, відповідачка мешкає за межами України. При цьому відповідачка не вказала, що таке проживання є тимчасовим та пов`язано із відрідженням чи навчанням. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, зважаючи на те, що відповідач подала до суду заяву про визнання позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі положень статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 454 грн., а інша половина сплаченого судового збору повертається позивачу.

Outcome: approved