Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем, починаючи з 11 лютого 2009 року, перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року, шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачкою та перебували на її утриманні. При цьому, позивачка зазначає, що вона звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання дітей. Тому, на підставі вказаного рішення суду, з відповідача були стягнуті аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину певного віку щомісяця, починаючи з 05 жовтня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Оскільки судове рішення відповідач добровільно не виконував, вона змушена була подати його на примусове виконання. Станом на 01 вересня 2021 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів на двох дітей складає 120 800 грн. 36 коп. 16 червня 2018 року вона зареєструвала новий шлюб з [PERSON] . Діти зареєстровані та постійно проживають з нею та вітчимом за адресою: [ADDRESS] . Вона разом зі своїм чоловіком утримують дітей, виховують їх, забезпечують всім необхідним для розвитку та навчання. Тому, вона вирішила надати дітям можливість отримати освіту за кордоном, оскільки її чоловік [PERSON] має бізнес в Польщі та реальну можливість утримувати її та дітей, забезпечений житлом в Польщі для проживання родини. Вона в позасудовому порядку намагалася вирішити з відповідачем питання щодо отримання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дітей за кордон, однак, він відмовив, при цьому, зазначав, що ним дозвіл буде надано лише тоді, коли вона відмовиться від стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Тому, з урахуванням вищевикладених обставин, змушена звернутися до суду та просить надати дозвіл на оформлення документів і тимчасовий виїзд на навчання за межі України до Польщі громадянам України: неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , та неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на період - з дня ухвалення судового рішення та до 01 серпня 2022 року без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] , в супроводі матері [PERSON] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.36-37). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, будь-які заяви чи заперечення на адресу суду не надходили. Конверт, який був направлений за адресою останнього відомого його місця проживання повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.57). Крім того, відповідача було повідомлено про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.38). Третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації належним чином повідомлена про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.56), однак будь-які заяви на адресу суду від представника не надходили. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, 11 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.8-9). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року, шлюб між ними було розірвано (а.с.10). Як вбачається з матеріалів справи, діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, про що свідчить довідка, видана 05 серпня 2021 року керівником ОСББ «Ізюминка» (а.с.30). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, оскільки позивачка свої вимоги виклала у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: із зазначенням періоду виїзду за межі України, що не суперечить інтересам одного з батьків, а також не позбавить відповідача по справі передбаченої законодавством можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.

Outcome: approved