Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. У своїй позовній заяві позивач посилався на те, що 01 червня 2021 року між сторонами виникли правовідносини зобов`язального характеру, відповідно до яких відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, та зобов`язався повернути дані кошти протягом одного місяця, тобто до 01 липня 2021 року, що підтверджується відповідною розпискою від 01.06.2021 року. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, у строки, вказані у розписці не виконав, у зв`язку з чим позивач неодноразово зверталась до нього вимогою про повернення коштів, однак такі вимоги відповідач ігнорує. Враховуючи наведене позивач просить стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти в розмірі 20000,00 доларів США, а також покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху і надано позивачу строк для усунення недоліків, який не перевищує десяти днів з дня отримання копії ухвали. 17 лютого 2022 року позивач усунула недоліки зазначені в ухвалі судді від 11.02.2022 року, та ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 17 лютого 2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, натомість в матеріалах справи наявна заява в якій остання просила розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини 1, 2\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі\~статтею 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом встановлено, що 01 червня 2021 року [PERSON] була написана розписка про те, що останній діючи добровільно отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, які зобов`язується повернути 01 липня 2021 року. Факт написання даної розписки відповідачем не оспорювався. Надаючи оцінку вказаній розписці, суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 627 ЦК України\~закріплено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі\~статтею 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже за діючими положеннями законодавства умови про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобов`язання. Частиною 2\~статті 640 ЦК України\~врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні. Консенсуальні договори\~це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Статтею 1046 ЦК України\~встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведені норми\~статті 1046 ЦК України\~розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобов`язання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору. З аналізу даної норми вбачається, що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обов`язковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним. Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів. Згідно зі\~статтею 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,\~незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. З дослідженого змісту розписки, виданої та підписаної [PERSON] вбачається, що в момент її видачі він взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, які він зобов`язується повернути 01.07.2021 року. Викладена конструкція тексту розписки свідчить про її реальність, тобто вже на момент її написання відповідачем були отримані грошові кошти, а отже договір вважається укладеним, та у позичальника виникли обов`язки з повернення тієї ж суми коштів. Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти в сумі 20000 доларів США, факт передачі яких чітко викладений у розписці. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом під час розгляду справи № 707/2606/16-ц в постанові від 31.10.2018 року. З урахуванням вказаних положень суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 20000 доларів США, який за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачем була надана власноруч написана розписка, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальникові. За таких обставин, суд вважає встановленим, що [PERSON] взяв у борг зазначену в розписці суму у [PERSON] а не повернувши її у встановлений строк, порушив свої зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний\~повернути\~позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти\~у\~такій самій\~сумі\~або\~речі,\~визначені\~родовими\~ознаками,\~у\~такій\~самій кількості,\~такого\~самого\~роду та\~такої\~самої\~якості,\~що\~були\~передані йому\~позикодавцем)\~у\~строк\~та в\~порядку,\~що\~встановлені\~договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~статті 599 Цивільного кодексу України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст.ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання. Згідно п. 5 ч. 2\~статті 16 ЦК України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. За змістом статей 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, тому згідно вказаної вище розписки виникло зобов`язання повернути вказану суму саме в доларах, а не в національній валюті України. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Велика Палата Верховного Суду\~при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідач до ч. 4\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В ході розгляду справи відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо повернення коштів чи спростування посилань позивача. Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, оскільки відповідач не повернув взяті ним у позику грошові кошти, тобто не виконав зобов`язання належним чином, відповідно до умов договору позики, та чинним законодавством не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті, суд доходить висновку про обґрунтованість пред`явленого позову, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти отримані в борг за розпискою від 01.06.2021 року у розмірі 20000 доларів США. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 5674 гривень 98 копійок.

Outcome: approved