Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

07.02.2022 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 16.05.2005 року на підставі Договору купівлі-продажу садиби, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А. за № 2246, [PERSON] було придбано у власність у [PERSON] садибу за [ADDRESS] . Відповідно до умов вказаного Договору продавець передав, а покупець прийняв у власність: земельну ділянку площею 0,0542 га, надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; житловий будинок за [ADDRESS] загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею - 29,5 кв.м.; господарські будівлі. Вище зазначена земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, площею 0,0542 га, належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 061101, виданого Первомайською міською радою 22.12.2004 року на підставі рішення Первомайської міської Ради від 26.11.2004 р. № 12, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010400200296. Разом з тим, після придбання у власність [PERSON] даного житлового будинку з господарським та побутовими спорудами, шляхом укладання вище вказаного Договору купівлі-продажу, ним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на своє ім`я не виготовлявся, оскільки чинне на той час законодавство цього не вимагало. В подальшому 25 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Спадковий договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А. та зареєстровано в реєстрі за № 7832. Разом з тим, на підставі даного спадкового договору на зазначений житловий будинок приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А. було накладено обтяження у вигляді заборони відчуження, яке зареєстроване в реєстрі заборон відчуження та арештів майна за № 56, що підтверджується також Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 10677615 від 25.12.2006 р. У відповідності до умов вказаного договору, [PERSON] , як відчужувач передає після своєї смерті у власність [PERSON] як набувачу, належний йому на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . В подальшому Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі вказаного вище спадкового договору було внесено зміни до відомостей щодо власника буд. [ADDRESS] , вказавши власником даного будинку [PERSON] (номер запису 4846 в книзі 10), на підтвердження чого було видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13929826 від 19.03.2007 р. Разом з тим, під час укладення Спадкового договору 25.12.2006 року сторонами питання переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташовано зазначений об`єкт нерухомості, також не вирішувалося, оскільки чинне на той час законодавство цього не вимагало. [INFO] помер [PERSON] , про що Первомайським міським відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено відповідний актовий запис за № 927 від 09.11.2020 р. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому за життя майно. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, 10.08.2021 р. позивачка звернулася до приватного нотаріуса Первомайського міського, нотаріального округу Миколаївської області Мавчана А.С., однак їй було відмовлено, оскільки право власності на неї за померлим [PERSON] не зареєстровано, а тому останній не набув права власності на зазначене нерухоме майно. Таким чином, не зважаючи на ту обставину, що [PERSON] фактично є власником житлового будинку [ADDRESS] , питання щодо права її власності на земельну ділянку, на якій розташовано цей об`єкт нерухомості, залишається невирішеним. Згідно ст. 40 ЗК України (який діяв на час вчинення правочину), громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Відповідно ст. 126 ЗК України (який діяв на час вчинення правочину), право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно- кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, набувши на законних підставах право на зазначену вище земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, [PERSON] її переоформлення на власне ім`я не здійснив, оскільки чинне на той час законодавство цього не вимагало. З огляду на викладене, у зв`язку з набуттям [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, до неї перейшло право власності й на земельну ділянку площею 0,0542 га, надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Представник позивачки в судове засідання надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач про час і місце слухання справи оповіщений відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України, в тому числі через оголошення на веб-порталі судової влади України. Заяв про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Відзив на позов не надала. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , на підставі Спадкового договору, який було посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А. 25.12.2006 р. та зареєстровано в реєстрі за № 7832 (а.с. 12). Право власності зареєстровано 19.03.2007 в Первомайському МБТІ реєстровий напис 4846, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13929826 від 19.03.2007 р. (а.с. 11). Однак, право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0542 га, що розташована по [ADDRESS] , зареєстроване за колишнім власником будинку [PERSON] , у якого спадкодавець [PERSON] його придбав, проте земельну ділянку не переоформив на своє ім`я, так як законодавство того не вимагало. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України, ухваленій у справі за № 6-2цс15 від 11.02.2015 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved