Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання батьківства стосовно малолітнього [PERSON] [INFO] та стягнення на свою користь аліментів на утримання малолітнього [PERSON] в розмірі ј частини від доходу відповідача але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з листопада 2010 р. вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем та у них народився [INFO] син [PERSON] . Але після народження дитини відповідач в силу надуманих причин не пішов до відділення РАЦСу та не подав відповідну заяву про визнання свого батьківства по відношенню до народженого сина [PERSON] та як наслідок актовий запис про народження [PERSON] було здійснено у відповідності до вимог ст.135 СК України. З червня 2012 р. між позивачем та відповідачем були припинені шлюбно - сумейні стосунки та сторони почали проживати окремо, малолітній [PERSON] став проживати разом з позивачем [PERSON] . Позивач неодноразово зверталася до відповідача щодо внесення змін до актового запису про народження їх спільного сина [PERSON] але отримувала щоразу відмову з різних вигаданих причин . З метою захисту інтересів дитини позивач звернулася з відповідним позовом до суду, крім того вважає за доцільне стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання їх спільного сина, так -як відповідач не приймає будь - якої участі у вихованні та матеріальному забезпечені їх спільного сина. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі з обставин, що викладені в позовній заяві, наполягаючи на тому, що задоволення позову буді діяти тільки в інтересах дитини. Представник відповідача надала до суду відзив на позовну заяву та в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме не заперечувала того факту, що відповідач [PERSON] визнає себе біологічним батьком малолітнього [PERSON] [INFO] , не оспорює також того факту , що відповідач [PERSON] з листопада 2010 р. по червень 2012 р.р. перебував у фактичних шлюбних стосунках з позивачем [PERSON] , але представник відповідача зазначає, що відповідачу [PERSON] зі сторони позивача чиняться перешкоди у спілкуванні зі своїм сином [PERSON] . Також представник відповідача визнає частково позовну вимогу в частині стягнення аліментів. а саме в розмірі 1/6 частини щомісячно від доходу відповідача замість ј частини доходу, мотивуючи це тим, що відповідач не відмовлявся від матеріального утримання свого сина, надавав кошти позивачу для утримання їх сина [PERSON] , але у відповідача на утриманні також перебуває неповнолітня дочка [PERSON] [INFO] , а також перебувають на утримання його матір [PERSON] [INFO] та бабуся [PERSON] [INFO] , що є пенсіонерами та потребують фінансової підтримки. Крім того відповідачем сплачуються аліменти в розмірі ј частини від його доходу на утримання доньки [PERSON] , що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 17.09.2013 року. Представник третьої особи Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в зал судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій просив слухати справу у відсутність представника третьої особи та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, зеельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження та актового запису про народження вбачається, що у позивача [INFO] народився син [PERSON] . Відомості про батька дитини « [PERSON] » були внесені до актового запису про народження на підставі ч.1 ст. 135 СК України. В судовому засіданні не оспорювався сторонами ( позивачем та відповідачем ) факт їхнього перебування у фактичних шлюбних стосунках з листопада 2010 р. по червень 2012 р. та те , що від даних шлюбно - сімейних стосунків у сторін народився син [PERSON] . Статтею 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Також частиною 1 статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Також ч.2 ст.136 СК України передбачено, що у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. З врахуванням того факту, що відповідач не оспорює факту свого батьківства стосовно малолітнього [PERSON] , то відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Дитина потребує матеріальної допомоги, відповідач здатний надати таку допомогу. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищевикладеного, діючи в межах заявлених позовних вимог враховуючи факт наявності у відповідача неповнолітньої дитини та наявність виконавчого провадження по стягненню аліментів суд дійшов висновку, щодо часткового задоволення вимоги в частині стягнення аліментів, а саме в частині 1/5 частини від доходу відповідача на утримання малолітнього [PERSON] . Відповідно до ч.1 п.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.ст. 141 - 142 ЦПК України. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають частковому задоволенню. На підставі викладених обставин,

Outcome: partial