Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

29.12.2021р. АТ КБ «ПриватБанк» звернулося із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 1-3). Ухвалою судді Наумової О.С. від 15.02.2022р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 33). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 13.10.2008р. між АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладений кредитний договір № DNKMAN02009118, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 17\~449,65 доларів США зі строком повернення до 12.10.2015р. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати відповідно до умов договору, у зв`язку з чим 02.11.2010р. банк звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення заборгованості. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.09.2011р. стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 74475,64 грн., що еквівалентно 9403,49 доларів США, нараховану станом на 02.11.2010р. Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з [PERSON] 2029,21 доларів США, що є 3% річних від простроченої суми за період з 03.11.2010р. по 12.11.2021р. Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати. В судові засідання, призначені на 25.03.2022р., 17.05.2022р. і на 14.06.2022р. представник позивача не з`явився, про дати, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення повідомлення про виклик до суду на поштову адресу для листування зазначену у позові про що в матеріалах справи наявні відповідні докази. При поданні позову, представник позивача Балагурак В.В. (діє на підставі довіреності № 5579-К-Н-О від 24.11.2020р. - а.с. 21) зазначила, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 2 зворот). Представник позивача Буйбаров М.В. (діє на підставі довіреності № 6328-К-О від 03.08.2021р. а.с. 42) надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі на їх задоволенні наполягає, проти винесення заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 41). Відповідач\~ [PERSON] в судові засідання, призначені на 25.03.2022р., 17.05.2022р. і на 14.06.2022р. не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток на підтверджену адресу його місця реєстрації (а.с. 32, 34, 36 40). Крім того, про дату та час розгляду справи на 17.05.2022р. відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. 38). 17.05.2022р. відповідач ознайомлювався з матеріалами справи, про що мається відповідна відмітка на поданій ним заяві про ознайомлення (а.с. 47). 17.05.2022р. відповідач в приміщенні суду під розписку був повідомлений про судове засідання, призначене на 14.06.2022р. (а.с. 53). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13.10.2008р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладений кредитний договір №DNKMAN02009118, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 17\~449,65 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 12.10.2015р. (а.с. 11-16). Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати відповідно до умов договору, у зв`язку з чим 02.11.2010р. банк звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача (а.с. 8-10). Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.09.2011р. по справі № 2-3179/11 задоволено частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним № DNKMAN02009118 від 13.10.2008р. у розмірі 74454,01 грн., заборгованість за кредитним договором № SAMDN34000023577735 від 24.09.2008р. у розмірі 6807,50 грн., витрати за надання юридичних послуг та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката та інших фахівців в галузі права в розмірі 500,00 грн., а всього 83761,51 грн. Стягнуто з філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська, [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно 400 грн. - заборгованість за договором поруки № 154 від 12.02.2009р. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 816 грн. 62 коп. та витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 120 грн. В решті позову - відмовлено (а.с. 4). Рішення суду набрало законної сили 08.11.2011р. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На даний\~час заочне\~рішення Дніпропетровського\~районного суду\~Дніпропетровської області\~від 20.09.2011р.по справі № 2-3179/11 не виконано, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь банку суму в розмірі 2029,21 доларів США, що є 3% річних від простроченої суми за період з 03.11.2010р. по 12.11.2021р. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. У відповідності до положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Отже, відсутність реального виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України, у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України, передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню». Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем умов договору кредиту в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення з нього 3% річних за період з 03.11.2010р. по 12.11.2021р. від простроченої суми боргу, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок заборгованості, який складений у повній відповідності з чинним законодавством та перевірений судом (а.с. 5), в той же час відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву, в якому викласти свої заперечення та надати докази на підтвердження належного виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем заявлені лише вимоги про стягнення 3% річних. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2270,00 грн., сплата яких підтверджена платіжним дорученням, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 26). На підставі викладеного,

Outcome: approved