Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом та просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений 11 квітня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ( реєстровий №893) та визнати житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 18 серпня 2000 року позивачі по справі уклали шлюб. [PERSON] , виходячи заміж за [PERSON] , від попереднього шлюбу, мала сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , відповідачку по справі.Позивач [PERSON] , починаючи з 2002 року працював моряком за контрактом на іноземних судах. Позивачка разом з дітьми жили за рахунок батьківської заробітної плати, інших доходів та джерел прибутку сім`я не мала. Позивач [PERSON] утримував свою сім`ю, забезпечував матеріальні потреби, оплачував навчання [PERSON] за контрактом в Одеському юридичному інституті ХНУВС з 2004 року по 2007 роки. Станом на 2009 рік позивач заробив достатньо коштів для придбання житлового будинку, у зв`язку з чим звернувся до ріелторської компанії, займався пошуком будинку, проводив попередній огляд різних будинків, обирав місце бажаного розташування будинку, розмір, вартість будинку, всі істотні характеристики будинку. При укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку, покупцем будинку у договорі формально на прохання дружини, було зазначено [PERSON] (доньку). Дружина переконувала, що все одно вся спадщина залишиться дітям. А донька буде доглядати батьків, підтримувати, допомагати, приймати участь у повсякденному житті батьків. Всі кошти, які були передані продавцеві [PERSON] за вказаний вище житловий будинок, належали особисто [PERSON] , вказані кошти були зароблені позивачем за період роботи у морі з 2002 року по 2009 роки. Відповідач [PERSON] не мала особистих коштів, які б дозволяли їй придбати житловий будинок. Після придбання житлового будинку у 2009 році, позивачі переїхали до придбаного будинку та розпочали в ньому ремонтні роботи. Відповідачка [PERSON] не заперечувала і завжди погоджувалась, що є формальним власником спірного житлового будинку. Вона ніколи постійно не проживала в будинку, не сплачувала комунальні послуги, не утримувала житловий будинок у належному стані, не здійснювала капітальний ремонт, не доглядала за деревами та рослинами які ростуть на прилеглій до будинку земельній ділянці, не сплачувала земельний податок. 13 грудня 2013 року [PERSON] видала довіреність [PERSON] на право приватизувати земельну ділянку. Довіреність була видана на три роки та дійсна до 13 грудня 2016 року, проте 31 серпня 2015 року довірителька вирішила раптово, не попередивши про своє рішення, скасувати цю довіреність. 10 вересня 2015 року нотаріусом по пошті було надіслано заяву, якою [PERSON] скасовує довіреність, після чого приїхала до будинку та почала висловлювати погрози, що продасть будинок невідомим особам. Позивачі вважають, що договір купівлі-продажу вищевказаного будинку, укладений 11 квітня 2009 року між відповідачами має був визнаний недійсним, оскільки зазначений будинок фактично був придбаний за кошти [PERSON] , які зароблені, ним у шлюбі з [PERSON] , а отже являються спільними коштами родини, у зв`язку з чим спірне домоволодіння є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з вище викладеним позивачі звернулися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 20.10.2021 року було відкрито провадження по справі з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 23.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. До судового засідання позивачі та їх представник не з`явилися, однак від представника позивачів до суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивачів, також наполягали на задоволенні позовних вимог (а.с. 99). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти позовних вимог (а.с. 54). До судового засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про причини не явки суд не повідомила також в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подала до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленою належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Оскільки відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідно до частин 3, 11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 67-70, 73, 75-76, 83, 86-87, 94, 97-98), в судове засідання не з`явилася без поважних причин, а представник позивачів не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК України. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що 18 серпня 2000 року, позивачі по справі, уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновської районної державної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради (а.с. 9). Згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії [NUMBER] , відповідач по справі [PERSON] - змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », по батькові « [PERSON] » (а.с. 11). Відповідно до договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та посвідчений 11 квітня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий №893 (а.с. 12-13). Як вбачається з розписки про отримання грошових коштів від [PERSON] , всі кошти, які були передані продавцеві [PERSON] за житловий будинок за адресою [ADDRESS] належали особисто [PERSON] (а.с. 33). Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] (а.с. 14). 13 грудня 2013 року [PERSON] видала довіреність [PERSON] на право приватизувати земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та подарувати житловий будинок та земельну ділянку [PERSON] . Довіреність була видана на три роки та дійсна до 13 грудня 2016 року (а.с. 15). Згідно рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19 червня 2020 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про позбавлення [PERSON] права користування житловим будинком, та зняття його з реєстраційного обліку, про виселення [PERSON] , [PERSON] з вказаного житлового будинку - було відмовлено (а.с. 20-23). Постановою Одеського апеляційного суду від 26.11.2020 року, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 червня 2020 року залишено без змін (а.с. 24-28). Позивач [PERSON] утримував свою сім`ю, забезпечував матеріальні потреби та оплачував навчання [PERSON] за контрактом в Одеському юридичному інституті ХНУВС з 2004 року по 2007 роки, що підтверджується оригіналами квитанцій, які надані до позовної заяви (а.с. 32). Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин ,повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. За правилами ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи позов, позивачі посилаються на те, що при укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.04.2009 року, покупцем будинку у договорі формально на прохання дружини, було зазначено [PERSON] . Дружина переконувала, що донька буде доглядати батьків, підтримувати, допомагати, приймати участь у повсякденному житті батьків.Всі кошти, які були передані продавцеві [PERSON] за житловий будинок за адресою [ADDRESS] належали особисто [PERSON] були зароблені позивачем за період роботи у морі з 2002 року по 2009 роки. Згідно зі ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчиненого сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, при цьому якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Положення ст.ст. 368-370 ЦПК України встановлюють поняття право спільної сумісної власності, порядок його здійснення та виділ частки із такого майна. Як вбачається з положень ч.ч. 2 і 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Як вбачається з положень ст. 57 СК України, до особистої приватної власності подружжя відноситься: майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, майно, набуте чоловіком або дружиною на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також якщо майно набувалось під час шлюбу, але за гроші одного з подружжя, які належали йому особисто. Положення Сімейного кодексу України у статтях 57 і 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Проаналізувавши надані докази по справі у сукупності, з`ясувавши повно та всебічно обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, не були спростовані відповідачами по справі, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved