Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

В листопаді 2020 року представник позивача Київської міської ради звернувся до суду із позовом до відповідачів ОК «Власна квартира 3», [PERSON] , в якому просив витребувати від ОК «Власна квартира 3» на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0320, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Київської міської ради від 18.12.2008 року № 922/922 було передано [PERSON] у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0320, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення КМР Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) [PERSON] було видано державний акт від 22.12.2009 року серії ЯЖ № 905418 про право власності на зазначену земельну ділянку. В подальшому між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Проскудіною Л.Д. від 17.12.2010 року за реєстровим № 2806. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року у справі № 752/3931/13-ц, було задоволено скаргу прокурора у Голосіївському районі міста Києва, визнано недійсним державний акт від 22.12.2009 року серії ЯЖ № 905418 та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.12.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Остання була учасником зазначеної справи та їй було відомо про зазначене судове рішення. Позивач вказує, що із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що приватним нотаріусом Писанець О.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.11.2017 року № 38126614, яким було зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку за ОК «Власна квартира 3 » на підставі укладеної між [PERSON] , та ОК «Власна квартира 3» кооперативної угоди (договору) від 14.11.2017 року № 14/11/17-ВКЗ про закріплення паю за асоційованим членом кооперативу та порядок сплати пайових внесків. Позивач вказує, що на момент укладення зазначеної угоди, відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року у справі № 752/3931/13-ц, [PERSON] не мала права власності на земельну ділянку, а відтак і немала права на її відчуження, в зв`язку з чим укладена кооперативна угоди є нікчемною та не поподує жодних правових наслідків для її сторін. Спірна земельна ділянка перебуває в межах міста Києва та є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, рішення про її передачу в оренду/користування на користь інших фізичних або юридичних осіб КМР в подальшому не приймалось. Однак, на даний час земельна ділянка перебуває у власності відповідача ОК «Власна квартира 3 » та вибула із володіння територіальної громади міста Києва не з її волі шляхом укладення нікчемного договору, а тому земельна ділянка має бути витребувана на користь територіальної громади, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.11.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В березні 2021 року до суду від представника відповідача ОК «Власна квартира 3» до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що кооператив набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченої кооперативної угоди, при укладенні якої були отримані всі вимоги закону, та обмеження щодо продажу зазначеної землі були відсутні. ОК «Власна квартира 3 » при вчиненні правочину не знав і не міг знати про відсутність у [PERSON] прав на відчуження майна, та кооперативом було вжито всіх розумних заходів, виявлено обережність та обачність для з`ясування правомочностей [PERSON] на відчуження земельної ділянки. Крім того, на даний час на спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, на який кооперативом, та його пайовиками, - були витрачені значні кошти. Задоволення позовних вимог призведе до порушення прав не лише кооперативу, як добросовісного набувача, але й права та законні інтереси усіх пайовиків. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2021 року, було забезпечено позов шляхом накладення заборони на відчуження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2021 року, клопотання представника відповідача ОК «Власна квартира 3» про повернення до стадії підготовчого провадження у дані цивільній справі було задоволено, призначено у справі підготовче судове засідання. В ході розгляду справи до участі у справі в якості третіх осіб було залучено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача ОК «Власна квартира 3» в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві, а також заявивши про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Представник третьої особи Буран О.В. в задоволенні позовних вимог просив відмовити посилаючь на їх необгрунтованість та недоведеність . Відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 18.12.2008 року № 922/922 було передано [PERSON] у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0320, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення КМР Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) [PERSON] було видано державний акт від 22.12.2009 року серії ЯЖ № 905418 про право власності на зазначену земельну ділянку. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Проскудіною Л.Д. від 17.12.2010 року за реєстровим № 2806. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2013 року, було відмовлено в задоволенні позову заступника прокурора Голосіївського району міста Києва до КМР, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) про винання недійсним рішення, державних актів про право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року у справі № 752/3931/13-ц, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2013 року в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення було скасовано, та ухвалено нове, яким було визнано недійсним державний акт від 22.12.2009 року серії ЯЖ № 905418 про право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0320, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виданий [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки від 17.12.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2013 року в частині вимог про визнання незаконними та скасування п. 893 додатку № 1 до рішення КМР від 18.12.2008 року № 922/922, було скасовано в провадженні в цій частині закрито. Відновлено становище, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на вказану земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.201 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року в частині закриття провадження за вимогами про визнання незаконним та скасування п. 893 додатку № 1 до рішення КМР від 18.12.2008 року № 922/922 було скасовано, а справу в цій частині було направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.08.2014 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2013 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування п. 893 додатку № 1 до рішення КМР від 18.12.2008 року № 922/922, було залишено без змін. Про вказані судові рішення та відновлення становища, яке існувало до порушення права шляхом визнання права власності на вказану земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва, - відповідач [PERSON] достеменно знала, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває в межах міста Києва та є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, рішення про її передачу в оренду/користування на користь інших фізичних або юридичних осіб КМР в подальшому не приймалось, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Позивач вказує та судом встановлено, що згідно відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Писанець О.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.11.2017 року № 38126614, яким було зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку за ОК «Власна квартира 3 » на підставі укладеної між [PERSON] , та ОК «Власна квартира 3» кооперативної угоди (договору) від 14.11.2017 року № 14/11/17-ВКЗ про закріплення паю за асоційованим членом кооперативу та порядок сплати пайових внесків. З огляду на те, що на час укладення зазначеної угоди, відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року у справі № 752/3931/13-ц, [PERSON] не мала права власності на земельну ділянку, а відтак і не мала права на її відчуження, а тому доводи сторони позивача в цій частині є слушними. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що на даний час земельна ділянка перебуває у власності відповідача ОК «Власна квартира 3 » та вибула із володіння територіальної громади міста Києва не з її волі шляхом укладення нікчемного договору, а тому земельна ділянка має бути витребувана на користь територіальної громади від останнього власника. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що кооператив є добросовісним набувачем, не знав та не міг знати про те, що у відчужувача відсутні права на укладення угоди, витребування земельної ділянки порушить права не тільки кооперативу, а і його пайовиків, якими були витрачені значні кошти на будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до положень статей 4, 5 Земельного Кодексу України, завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 Земельного Кодексу України визначає суб`єктний склад власників землі, закріплюючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами. Відповідно до ст. 60 Закону, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частина 5 даної статті зазначає, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України (далі- ЦК України), саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати(добросовічний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, згідно з положеннями ст. ст. 330, 388, 658 ЦК України, право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі - продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом України у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, від 16.09.2015 у справі № 6-1203цс15. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами. Таким чином, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року, було визнано недійсним державний акт від 22.12.2009 року серії ЯЖ № 905418 про право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0320, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виданий [PERSON] , визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки від 17.12.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , відновлено становище, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на вказану земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва. Після ухвалення зазначеного рішення судом апеляційної інстанції, Київська міська рада рішення щодо передачі земельної ділянки, в т.ч. відповідачам, - не приймала. Рішенням суду право власності на земельну ділянку також не набувалось, відповідна справа у провадженні суду не перебувала. Однак, приватним нотаріусом Писанець О.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.11.2017 року № 38126614, яким було зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку за відповідачем ОК «Власна квартира 3 » на підставі укладеної між [PERSON] та ОК «Власна квартира 3» кооперативної угоди (договору) від 14.11.2017 року № 14/11/17-ВКЗ про закріплення паю за асоційованим членом кооперативу та порядок сплати пайових внесків. З огляду на те, що на час укладення зазначеної угоди, відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2014 року у справі № 752/3931/13-ц, [PERSON] не мала права власності на земельну ділянку, остання належала територіальній громаді міста Києва, а відтак і не мала права на її відчуження, що свідчить про фактичну нікчемність зазначеної угоди в силу приписів закону. Зазначене свідчить про те, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не припиняла права власності на спірну земельну ділянку, відповідачі в передбаченому законодавством порядку не набували у власність спірну земельну ділянку, а тому, остання, має бути витребувана від останнього набувача, відповідно до положень ст. 388 Цивільного Кодексу України. В ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, однак, останнє, підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Норми, встановлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави. Відповідач стверджує, що строк позовної давності у даній справі обраховується із 2014 року, тобто із дати ухвалення судами рішення про визнання права власності територіальної громади міста Києва на спірну земельну ділянку, однак, варто вказати, що у даній справі оспорюється правомірність набуття 14.11.2017 року права власності на спірну земельну ділянку відповідачем ОК «Власна квартира», а тому саме із 14.11.2017 року позивач дізнався про порушення своїх прав, і саме з цієї дати починається відлік строку позовної давності. Судом встановлено, що позивачу стало відомо про внесення рішення до реєстру про право власності відповідача 14.11.2017 року, а позов направлено до суду 03.11.2020 року, а тому в даному випадку строки позовної давності не пропущені, в зв`язку з чим в задоволенні клопотання відповідача про застосування перебігу строків позовної давності слід відмовити. Крім того, твердження сторони відповідача про те, що право власності на спірну земельну ділянку було набуто правомірно, та кооператив є добросовісним набувачем, що виключає витребування земельної ділянки на користь позивача, суд до уваги не приймає, оскільки, ці посилання повністю спростовуються наявними у справі матеріалами та не ґрунтуються на вимогах закону. Варто вказати на те, що в силу ст. 661 ЦК України, відповідач не позбавлений права пред`явити вимоги про відшкодування завданих збитків до особи, у якої придбано спірну земельну ділянку та яка за матеріалами справи не мала права на її відчуження, що буде вважатися справедливою сатисфакцією. Суд відмічає, що інші наведені стороною відповідача доводи в обґрунтування своїх заперечень на позовні вимоги не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, угода, на підставі якої була здійснена державна реєстрація права власності за відповідачем на спірну земельну ділянку, була укладена особою, яка не мала права на відчуження об`єкту нерухомості, земельна ділянка вибула із власності позивача поза його волею, строки позовної давності позивачем дотримані, а відтак наявні підстави для витребування цієї земельної ділянки від останнього власника, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідачів в рівних частинах слід стягнути судовий збір за подачу позову в сумі 18558,66 грн. та судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову в сумі 1135,00 грн., а всього суму в розмірі 19693,66 грн., тобто по 9846,83 грн. з кожного.

Outcome: approved