Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

В березні 2021 року ТОВ «ІНТЕКС-АГРО» звернулось до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 112 308,12 грн, моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн та понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 8 200,00 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 19.09.2017 року між ПрАТ "СК"Провідна" та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту за № АМ/0994493/9069/17, відповідно до якого застрахований транспортний засіб "Volvo" , д.н.з. [NUMBER] . 19.03.2018 року о 08:10 год. на трасі "Благовещенськ-Миколаїв" в районі с.Бучське сталася дорожньо-транспортна пригода за участю: "Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] , власник якого ТОВ "Інтекс-Агро", під керуванням [PERSON] та "Volvo" , д.н.з. [NUMBER] , власник [PERSON] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок чого було пошкоджено автомобіль "Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] . 22.03.2018 року було повідомлено про дорожньо-транспортну пригоду № 2300219872 СК "Провідна", особа на яку складено протокол про адміністративне правопорушення [PERSON] . Відповідно до постанови про закриття кримінального правопорушення від 27.04.2018 року, під час розслідування кримінального правопорушення встановлено, що 19.03.2018 року на автомобільній дорозі Н-24, біля с.Бузьке, Арбузинського р-ну, Миколаївської обл. [PERSON] , керуючи автомобілем "Volvo" , д.н.з. [NUMBER] , в порушення вимог п. 12.1 та п. 103.1 ПДР, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну дистанцію та швидкість руху, внаслідок чого допустив зіткнення з попутним транспортним засобом "Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Відповідно до звіту №GR- 102 про оцінку вартості майнової шкоди, завданої власнику КТЗ від 23.04.2018 року, вартість відновлювального ремонту складає 208 944,80 грн, з урахуванням зносу складає 85 307,43 грн. Відповідно до страхового акту № 2300219872 від 16.07.2018 року ПрАТ "СК "Провідна" перераховано на рахунок ТОВ "Інтекс-Агро" суму 59 675,60 грн. 20.04. 2018 року між ТОВ "Інтекс-Агро" та ТОВ "Автогранд Миколаїв" було укладено договір № АТ-2018/04-20 згідно п. 1.1 якого виконавець зобов`язується за зверненням замовника виконувати роботи з ремонту, техобслуговування, встановлення додаткового обладнання, тонування, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги. ТОВ "Автогранд Миколаїв" виконали роботи по ремонту автомобіля "Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] про що складені відповідні акти. Сума відновлювального ремонту склала 112 308, 12 грн, яку просять стягнути з відповідача на свою користь. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15.03.2021 року визначено головуючого суддя Оболонського районного суду м. Києва Банасько І.М. (а.с. 87) Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 26.03.2021 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 90) 13.05.2021 року ухвалою Оболонського районного суду м.Києва цивільну справу передано на розгляд до Святошинського районного суду м.Києва (а.с.139). Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021 року визначено головуючого суддя Святошинського районного суду м.Києва Твердохліб Ю.О. (а.с. 145), 17.06.2021 року справу передано судді. 18.06.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м.Києва прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 146). Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити ТОВ "Інтекс-Агро" у задоволенні позовних вимог та судові витрати покласти на позивача. Свої заперечення проти позову мотивував тим, що його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не доведена та не підтверджується наданими копіями документів. На підтвердження його вини позивач надає копію постанови про закриття кримінального провадження № 12018150130000129 від 27.04.2018 року, в якій жодній особі не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а тому вина особи не встановлена. Факт вчинення адміністративного правопорушення, доведеність вини особи у його вчиненні може підтверджуватись лише постановою суду про накладення адміністративного стягнення. Вважає, що сума відновлювальних робіт визначена неправильно, а саме: загальна сума виконаних робіт, відповідно до наданих позивачем копій документів, становить 142 814,44 грн, у тому числі ПДВ 20% - 23 802,41 грн та 4 600 грн, у тому числі ПДВ 20% - 766,87 грн, ПДВ вже включені у вартість виконавчих робіт. Однак позивач у своїй калькуляції додав до суми вказаної із ПДВ ще додатково вартість ПДВ в розмірі 20%, чим штучно збільшив суму відновлювального ремонту. Вважає, що позивачем жодним чином не підтверджено документально понесені ним витрати на ремонт автомобіля на заявлену суму робіт і як наслідок, суму завданої йому майнової шкоди. Звіт №GR- 102 про оцінку вартості майнової шкоди, завданої власнику КТЗ від 23.04.2018 року є недопустимим доказом, оскільки оформлений із порушенням порядку, передбаченого законодавством. Сума виплаченого страхового відшкодування в розмірі 59 675, 60 грн задовольнила позивача, він її не оспорював, при цьому згідно із страховим полісом ОСЦПВ №АМ/0994493/9069/17, розмір ліміту відповідальності становить 100 000 грн. Наявність моральної шкоди також не підтверджена позивачем і є необгрунтованою,оскільки власником транспортного засобу є юридична особа, тому моральна шкода може стосуватись лише тих аспектів, які характерні для юридичної особи, п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України. Проте позивачем не доведено нанасення йому моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача Рябченко В.В. на задоволенні позовних вимог наполягав, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач позовні вимоги не визнав, вказав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, в актах виконаних робіт, наданих позивачем перелік робіт, які не мають відношення до ушкоджень, отриманих у ДТП. Платіжне доручення на суму 72 814,44 грн не містить відмітки за ремонт якого автомобілю, рахунок, зазначений в призначенні платежу, не надано. Представник відповідача проти задоволеня позову заперечив, з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В судовому засіданні встановлено, що постановою про закриття кримінального правопорушення від 27.04.2018 року, під час розслідування кримінального правопорушення встановлено, що 19.03.2018 року на автомобільній дорозі Н-24, біля с.Бузьке, Арбузинського р-ну, Миколаївської обл. Скольський О.Г., керуючи автомобілем "Volvo" , д.н.з. [NUMBER] , в порушення вимог п. 12.1 та п. 103.1 ПДР, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну дистанцію та швидкість руху, внаслідок чого допустив зіткнення з попутним транспортним засобом "Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач просить стягнути з відповідача суму майнової шкоди в розмірі 112 308,12 грн. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17). Водночас в Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України). Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. У постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно з установленими судом обставинами позивач, якому належить пошкоджений у ДТП автомобіль Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] , на праві власності, має право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну, за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи. Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, на яку посилався суд першої інстанції, а також постанови від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разінедостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, то в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Відповідно до ст. 3 закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі по тексту - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до ст. 7 цього Закону України, проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Позивачем надано звіт №33-R від 10.04.2018 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля "Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] , на дату оцінки складає 73 980,00 грн (а.с.63-64), звіт про оцінку вартості № GR-102 від 23.04.2018 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку складає 133 655,60 грн (а.с.39). Згідно повідомлення про виплату ТОВ "Інтекс - Агро" від 17.07.2018 року повідомлено про здійснення страхової виплати за договором страхування № АМ/0994493/9069/17 від 19.09.2017 року у сумі 59 675,60 грн (а.с.13). На підтвердження вказаних обставин позивачем, в якості доказів подано копію акту виконаних робіт №0000009091 від 18.06.2018 року на загальну суму 142 814, 44 грн, у тому числі ПДВ 20% 23 802,41 грн, акту виконаних робіт №0000009093 від 18.06.2018 року на загальну суму 4 600,00 грн, у тому числі ПДВ 20% 766,67 грн, копію платіжного доручення №334 від 25.06.2018 року на суму 72 814,44 грн. Позивачем не подано будь - яких інших документів, в яких було б зафіксовано обсяг пошкоджень, отриманих транспортним засобом позивача - автомобілем "Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП 19.03.2018 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, належними та допустимими доказами позивач має довести факт пошкодження належного йому майна, обсяг таких пошкоджень, та розмір витрат на відновлення пошкодженого майна, з врахуванням вартості зносу. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведені вимоги щодо наявності підстав для покладення відповідальності на [PERSON] , не підтверджені належними доказами різниця між фактично сплаченої вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою виплаченого страхового відшкодування, розмір витрат на відновлення пошкодженого майна, а тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача завданих йому пошкодженням автомобіля "Volkswagen", д.н.з. [NUMBER] , матеріальних збитків з вини [PERSON] у повному обсязі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, в зв`язку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами заявлених ним позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed