Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 07 червня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини до [PERSON] та просила визначити місцем проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із нею, за місцем її реєстрації або проживання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 10.07.2015 по 21.10.2019 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 21.10.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Додатковим рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.10.2019 прізвище позивача було змінено на дошлюбне " [PERSON] ". Судовим наказом Ладижинського міського суду Вінницької області від 01.01.2020 з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання дитини. Їхня спільна з відповідачем дитина [PERSON] з народження проживає разом з нею, відвідує дошкільний навчальний заклад "Дзвіночок" та повністю перебуває під її доглядом і вихованням. Вона працює на підприємстві, має нормований робочий день, отримує постійний стабільний дохід. Участі у вихованні та догляді дитини відповідач не приймає, зареєстрований за іншою адресою, проживає окремо, не має постійного місця роботи, доходу та житла у власності, а тому не в змозі забезпечити належні умови проживання для дитини. Відповідач не виявив бажання укласти договір щодо визначення місця проживання та утримання дитини, спір в добровільному порядку вирішити не бажає. Відповідач відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Представник Органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19 вересня 2017 року видно, що [PERSON] народився [INFO] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно з рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 21.10.2019 (справа № 135/863/19) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з додатковим рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.10.2019 (справа №135/863/19) прізвище [PERSON] було змінено на дошлюбне " [PERSON] ". Згідно з рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 09.01.2020 (справа № 135/1638/19) з [PERSON] на користь [PERSON] починаючи з 18.02.2020 стягуються щомісячно аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі ј заробітку (доходу) до досягнення повноліття. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, виданою Відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади. Малолітня дитина [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, виданою Відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади. З акту обстеження умов проживання № 31 від 02.06.2022 року видно, що для виховання та розвитку дитини створено такі умови: [PERSON] має окреме ліжко для відпочинку, окремі полички в шафі для одягу та інших речей, дитячий стіл та стільчик. Дитина забезпечена одягом та взуттям відповідно віку, сезону та статі, має багато іграшок. Окрім того, за результатами бесіди встановлено, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю в однокімнатній квартирі. Квартира, в якій проживає рожина об лаштована необхідними меблями та технікою. Батько дитини проживає окремо. З довідки КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Ладижинської міської ради від 06.06.2022 № 7 позивач [PERSON] працює фахівцем (консультантом) практичним психологом в комунальній установі Інклюзивно-ресурсний центр» Ладижинської міської ради з 05.03.2019 згідно з наказом по ІРЦ №5-К від 04.03.2019. V. Оцінка суду. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини передбачено, що суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (N 2) від 27 листопада 1992 року, N 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). При вирішенні позовних вимог, судом враховується, вік малолітнього [PERSON] , якому на момент ухвалення рішення виповнилося 4 роки, та який тривалий час проживає з матір`ю, можливість матері дитини забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку сина [PERSON] , оскільки вона має у приватній власності квартиру, отримує стабільний дохід та аліменти на утримання дитини. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю може зашкодити інтересам малолітньої доньки, в ході розгляду справи не здобуто. З огляду на вказане вище, беручи до уваги, що позов визнаний відповідачем, а визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси малолітньої дитини та інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і є всі підстави визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. VІ . Щодо розподілу судових витрат. При подачі до суду позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене вище, визнання відповідачем позову до початку розгляду справу по суті, суд вважає, що 50 % сплаченого судового збору підлягають поверненню позивачу із державного бюджету, а інші 50 % сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved