Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

03 грудня 2021 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ан І.М., звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 600 доларів США, 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 2,32 долари США, а також здійснювати нарахування та стягнення 3% річних до винесення рішення та до повного його виконання. В обґрунтування позову посилається на те, що навесні 2021 року позивач з метою придбання будинку, який належав на праві приватної власності відповідачу, попередньо досягнувши домовленості з власником щодо майбутнього укладення договору купівлі-продажу, передав [PERSON] кошти у сумі 600 доларів США у якості авансу, що було посвідчено розпискою, складеною 21 квітня 2021 року відповідачем. Проте у подальшому договір купівлі-продажу не був укладений між сторонами, а будинок був відчужений відповідачем третім особам за договором купівлі-продажу від 16.10.2021. При цьому, відповідач не повернула позивачу грошові кошт у розмірі 600 доларів США, внесені як передоплату за придбання домоволодіння, а продовжила ними користуватися. Позивач вважає, що вказана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню з урахуванням 3% річних, нарахованих з 16.10.2021 по 02.12.2021 у сумі 2,32 долари США. Також, на думку позивача, через складність та довго строковість стягнень коштів з фізичних осіб у виконавчому провадженні є необхідність здійснення стягнення 3% річних за користування грошовими коштами весь період розгляду судом позову та не увесь період виконання рішення суду. Ухвалою судді від 06 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 11 січня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 19 квітня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 16 травня 2022 року судовий розгляд відкладений на 14 червня 2022 року через неявку відповідача. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечували, також заявили про надання доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу протягом 5-ти днів з моменту ухвалення рішення. Відповідач повторно не з`явився до суду, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини своєї неявки не повідомив, відзив не подав. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами (заочний розгляд). Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 квітня 2021 року [PERSON] склала розписку, зі змісту якої вбачається, що вона отримала від [PERSON] аванс за будинок по [ADDRESS] у розмірі 600,00 доларів США (а. с. 6). Відповідно до копії Інформаційної жовідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.04.2016 житловий будинок з господарчими побудовами за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2016 (а.с. 11). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за № 288057936 від 02.12.2021 житловий будинок, з господарчими побудовами за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2021 (а.с. 10). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою\~статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків\~стаття 11 ЦК України\~визначає договори та інші правочини. Відповідно до частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із\~статтею 570 ЦК України\~завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила\~статті 570 ЦК України\~поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Відповідно до\~статті 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України\~встановлено вимогу щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Частиною першою\~статті 635 ЦК України\~встановлено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Верховний Суд в постанові від 27.08.2020 р. у справі № 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Згідно з\~статтею 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої\~статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Таких висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18). Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частини першої статті\~177, частини першої статті\~202, частин першої та другої статті\~205, частини першої статті\~207, частини першої статті\~1212 ЦК України\~дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою\~статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення\~статті 1212 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої\~статті 1054 ЦК\~та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої\~\~статті 1057 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214\~ЦК України\~викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року справа № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18). Таким чином, правовідносини, які склались з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої\~статті 625 ЦК України\~як спеціального виду цивільно-правової відповідальності. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються проценти згідно зі\~статтею 536 ЦК України\~з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Відповідних висновків щодо застосування норми статті 625 ЦК України у кондикційних зобов`язаннях дійшов Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 216/2659/16-ц, провадження № 61-34390св18, від 21 квітня 2021 року у справі № 639/224/16-ц, провадження № 61-46386вссу18. Як встановлено судом, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 600,00 доларів США без достатньої правової підстави. У цій справі між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини, оскільки ні договір купівлі-продажу, ні попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку у порядку, визначеному чинним законодавством України, не укладався. При цьому, [PERSON] , отримавши вказані грошові кошти, у подальшому відчужили житловий будинок іншій особі, уклавши правочин згідно чинного законодавства. Сама лише наявність розписки, без з`ясування її справжньої правової природи, не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас, сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Оскільки відповідно до частини першої\~статті 635 ЦК України\~попередній договір не був укладений у формі, встановленій\~\~для основного договору, між сторонами у справі відсутні договірні правовідносини щодо продажу нерухомого майна, тому отримані відповідачем грошові кошти за письмовою розпискою є незаконно набутими та підлягають поверненню позивачу у спосіб, передбачений положеннями\~статті 1212 ЦК України. Аналогічні висновки щодо підстав повернення коштів за відсутності договірних відносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18; від 06 лютого 2019 року у справі № 522/13292/16-ц, провадження № 61-31140св18; від 23 вересня 2019 року у справі № 642/203/14-ц, провадження № 61-19005св18; від 12 грудня 2019 року у справі № 757/25368/16-ц, провадження № 61-21669 св18; від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18, провадження № 61-15125св19; від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц, провадження № 61-22274св19. Оскільки до спірних правовідносин з повернення безпідставно збережених коштів підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України, обґрунтованим також є стягнення з відповідача 3% річних від суми боргу. Позивачем заявлено вимогу про стягнення трьох відсотків річних за період з 16 жовтня 2021 року (дата укладення договору про відчуження житлового будинку відповідачем) до 02 грудня 2021 року (дата складання позовної заяви) у розмірі 2,32 долари США. Суд погоджується з наданим розрахунком, виходячи з наступного. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення\~статті 1212 ЦК України, належним виконанням зобов`язання зі сторони боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. За змістом розписки (а.с. 6) підтверджується факт отримання відповідачем саме 600,00 дол. США, а отже і повернення коштів має відбуватись у валюті зобов`язання. Згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Дія\~статті 625 ЦК України\~поширюється на усі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі\~статті 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 р. у справі №639/224/16-ц). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення\~з\~ [PERSON] на користь [PERSON] грошові\~кошти у розмірі 600 доларів США та три відсотки річних в сумі 2,32 долари США. Що стосується вимог позивача здійснювати нарахування та стягнення 3% річних до винесення рішення та до повного його виконання, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих сторонами доказів. Позивач заявив позовну вимогу про стягнення три відсотки річних, при цьому визначився із періодом і розміром, розрахунок який надав суду, і з яким суд погодився, стягнувши суму заявлену позивачем, а тому у суду немає законних підстав виходити за межі позовних вимог і самостійно здійснювати нарахування і визначати період такого нарахування. Відповідно до положень ч. 10 ст. 265 ЦПК, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, оскільки розміщена в процесуальному законі і не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення. Таким чином, враховуючи обставини справи, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, а також те, що позивач належно не обґрунтував доцільності застосування цієї норми, суд не вбачає підстав для встановлення подальших нарахувань відсотків та пені до виконання рішення суду. Не дивлячись на те, що суд не знайшов підстав для застосування положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України щодо змісту судового рішення, відповідне не впливає на висновок суду про повне задоволення позову, оскільки прохання сторони позивача зазначити в рішенні суду про подальші нарахування згідно положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України, не є позовними вимогами, а тому суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для вказання в резолютивній частині рішення про часткове задоволення позову та відповідно вказує про задоволення позову. При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 908,00 грн., який відповідно до положення ч. 1 с. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь відповідача. Відповідно до ч.1, 2 ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Враховуючи наведене, оскільки представник позивача у своїй заяві заявив про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат, і про надання таких доказів після ухвалення рішення по суті, тому питання про судові витрати, слід вирішити після ухвалення рішення по суті позовних вимог у судовому засіданні, визначивши позивачу строк для подання доказів щодо розміру судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved