Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~15.03.2021 року [PERSON] звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до кредитної спілки Ліга , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, із змісту якого вбачається, що 25.12.2014 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 2268/4130, відповідно до якого ним було отримано грошові кошти в розмірі 15000 грн. . Згідно з вказаним кредитним договором він зобов`язався повернути відповідачу грошові кошти в розмірі 15000 грн. , а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 6457 грн. 38 коп. , що становить 49 % річних. Загальна сума коштів, яку він повинен був сплатити на користь відповідача, з урахуванням відсотків за користування кредитними коштами складає 21457 грн. 98 коп. . В забезпечення виконання взятих ним зобов`язань перед відповідачем між відповідачем та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки від 25.12.2014 року № 2268/4130. Водночас, всупереч вимогам діючого законодавства, відповідачем було включено до умов кредитного договору п. 3.8. , згідно з яким, при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму заборгованості. Він вважає, що включення вказаного пункту до умов кредитного договору суперечить діючому законодавству та створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду йому, як споживачу, виходячи з такого. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1056-1 ЦК України відсотки є платою за користування кредитними коштами. З аналізу вказаних норм права вбачається, що основним зобов`язанням є сплата суми тіла кредиту та відсотків за користування тілом кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) . У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) . Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів положення, що було визнане недійсним вважається таким з моменту укладення договору. Якщо зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а його нікчемність прямо не передбачена законом, то такий правочин є оспорюваним правочином і його положення, що суперечать вказаним вимогам можуть бути визнаними судом недійсними. Разом з цим ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів (надалі в редакції на день укладання кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, (ч. 2 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів ) . Згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору від 25.12.2014 року, зміна розміру відсотку відбувається у разі виникнення умов, викладених в п. 3.8. договору. Відповідно до умов п. 3.8. кредитного договору при несвоєчасній сплаті і простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму кредиту. Починаючи з 25.06.2015 року з нього стягувалася за договором кредиту відсоткова ставка відповідно до п. 3.8. договору кредиту, у розмірі 98 відсотків. Загальна сума відсотків, сплачена ним на користь відповідача склала 18968,08 грн. , що на більш ніж на 50 відсотків перевищує суму позики. Крім того, підвищені проценти, про які йдеться у кредитному договорі, нараховуються у разі прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором і за своєю правовою природою фактично не являються процентами за користування кредитним коштами, що передбачені ст. ст. 1048, 1056-1 ЦК України, а виступають неустойкою, тобто, компенсацією, яка відповідно до положень Закону України Про захист прав споживачів не може становити більше 50 % вартості продукції у разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, оскільки зміна розміру відсотку, відповідно до умов кредитного договору, відбувається лише у разі виникнення умов, викладених в п. 3.8. договору, тобто при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення і нараховується на всю непогашену суму кредиту. Так, згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойка обчислюється у відсотках від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, тобто від тіла кредиту. Згідно ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Таким чином, включення до умов кредитного договору п. 3.8. прямо суперечить вимогам ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , оскільки вказаний пункт встановлює непропорційно великий розмір відповідальності за неналежне виконання позичальником умов договору та передбачає нарахування неустойки на суму неустойки та відсотки за користування тілом кредиту. Враховуючи умови кредитного договору та суму отриманого кредиту (15000 грн. ) сума неустойки за вказаним договором не може перевищувати 7500 грн. , в той час як йому фактично нараховано відповідачем та ним було сплачено неустойку в розмірі 18968 грн. 08 коп. . Він звертає увагу суду на те, що аналогічне положення щодо неможливості встановлення пені більшої за 50 % від суми отриманого кредиту встановлена також ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування , відповідно до якої сукупна сума неустойки (штраф, пеня) , нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. З огляду на викладене, він вважає, що відповідач повинен був нараховувати йому відсотки за користування кредитними коштами, виходячи із відсоткової ставки 49 % річних від тіла кредиту, а нарахування неустойки в розмірі 98 % від суми заборгованості з урахуванням пені та відсотків, нарахованих на пеню, що суперечить положенням чинного законодавства, є протиправним. Крім того, він звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 3.1. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, нарахування відсотків здійснюється від загальної суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в сумі 49 % річних, а в разі порушення зобов`язання в сумі 98 % річних. Тобто, фактично на підставі оскаржуваного пункту договору відповідачем здійснювалося нарахування пені на фактичну суму залишку, в який входив і розмір несплаченої пені. Тобто оскаржуваний пункт договору передбачає нарахування процентів та пені на неустойку, що суперечить вимогам ст. 249, ч. 2 ст. 550 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойка обчислюється у відсотках від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. Таким чином, правова природа неустойки полягає в тому, що нею забезпечується виконання основного зобов`язання, якими є повернення тіла кредиту та сплата відсотків за користування тілом кредиту. Разом з цим, неустойкою не забезпечується сплата самої неустойки, в силу того, що вона не є основним зобов`язанням, а є похідним тобто забезпечувальним зобов`язанням. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. З аналізу вищевикладеного вбачається, що оскаржуваний ним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема, вимогам ст. ст. 549, 550 ЦК України, ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування , що є підставою для визнання його недійсним. Він звертає увагу суду на ту обставину, що при укладанні з відповідачем кредитного договору, останній не роз`яснив йому правову природу п. 3.8. та не вказав, що фактично цим пунктом передбачено сплату неустойки, не зазначив про те, що в разі виникнення підстав для її сплати, остання буде нараховуватися в розмірі значно більшому за визначений цивільним законодавством розмір і що зазначена неустойка фактично буде нараховуватися на неустойку, тобто на суми, на які не може бути нарахована, згідно з чинним цивільним законодавством, а також не попередив про те, що вказаний пункт договору всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду йому, як споживачу, як і про те, що на нараховану пеню ним будуть нараховуватися відсотки за користування кредитними коштами. Він звертає увагу суду на те, що він не є фаховим юристом, а тому зрозуміти правову природу прихованої неустойки у договорі на час його підписання не міг в силу того, що не володіє спеціальними знаннями. Крім того, текст основного договору викладений занадто дрібним шрифтом (9 кеглем) , що для нього, як для людини, яка має поважний вік, є пенсіонером та має не досить добрий зір, ускладнило прочитання всього тексту вказаного договору. Зазначені обставини призвели до того, що він в момент підписання тексту кредитного договору був позбавлений можливості усвідомити всі його суттєві умови та виявити внесення до тексту договору несправедливих для нього, як для споживача, умов. Водночас, довіряючи представникам відповідача, він не ставив під сумнів вказаних умов договору, помилково вважаючи, що фактично сплачує відсотки за користування кредитними коштами, а не приховану суму неустойки, що розрахована та нарахована з порушенням вимог чинного законодавства, на підставі оскаржуваного пункту договору. Крім того, не маючи підстав сумніватися у порядності відповідача та довіряючи йому, він сплачував кошти відповідно до вказаного договору. Помітивши, що сума коштів, яку він сплачує відповідачу фактично погашає лише відсотки нараховані останнім за договором на підставі оскаржуваного пункту, він звернувся до доньки з прохання прочитати йому всі пункти укладеного ним кредитного договору. Дослідивши норми Цивільного кодексу України та науково-практичний коментар для нього, він зрозумів, що відповідач незаконно включив до договору п. 3.8. , відповідно до якого при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму заборгованості, тобто тіла кредиту, неустойки та відсотків, нарахованих на неї, в завищеному розмірі. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено про те, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року зазначено про те, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків, передбачених законом. Таким чином, відповідачем не було йому в повній мірі, як споживачу, який не є фаховим юристом, роз`яснено умови кредитного договору, та включено до нього пункт, який суперечить чинному законодавству, а, відповідно, повинен бути визнаний в судовому порядку недійсним. Окремо хоче зазначити щодо строків звернення до суду із зазначеним позовом. Він вважає, що ним не було пропущено трирічного строку для звернення до суду з позовом про визнання недійсним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, оскільки фактично, наразі вказаний договір не є повністю виконаним. Крім того, на розгляді в судах різних інстанції перебував позов відповідача про стягнення з нього кредитної заборгованості (справа № 592/7590/16-ц) за вказаним кредитним договором. Разом з цим, він звернувся, в межах справи про стягнення кредитної заборгованості, із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати недійсним п. 3.8. укладеного між ним з відповідачем кредитного договору, однак ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.11.2016 року йому було відмовлено у прийнятті зустрічного позову з підстав того, що, на думку суду, його не належить розглядати в одному провадженні із позовом про стягненням кредитної заборгованості (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/2261/16) . Вирішуючи спір, судом було стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року було ним оскаржено в апеляційному порядку (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/124/17) . Рішенням апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року було задоволено його апеляційну скаргу частково (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 22-ц/788/1253/17) . Ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд виходив з того, що оскаржувані ним положення укладеного між ним та відповідачем кредитного договору (п. 3.8. ) є нікчемними в силу закону і не потребують визнання їх недійсними, а тому застосував наслідки нікчемності правочину. В зв`язку з ухваленням вказаного судового рішення, яке на той час набрало законної сили, у нього були відсутні правові підстави для звернення з позовом для визнання недійсним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, оскільки фактично судовим рішенням оскаржуване положення було визнане нікчемним, а тому з дня ухвалення судового рішення не порушувало його права. Разом з тим Верховний Суд, переглядаючи рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року, через зміну судової практики, не погодився з ним в частині того, що п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору є нікчемним в силу закону, оскільки, на думку суду касаційної інстанції, нікчемність вказаного положення прямо не передбачена в законі, а тому вказане положення по суті є оспорюваним, проте, в судовому порядку визнане недійсним на момент розгляду справи не було, з підстав чого прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог відповідача. Таким чином, з дня ухвалення рішення 27.05.2020 року судом касаційної інстанції у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 61-33126св18, положення п. 3.8. кредитного договору від 25.12.2014 року знову порушують його права, як споживача кредитних послуг, і саме з цього моменту у нього виникло право на позов про захист його порушених прав. Ухвалення судом касаційної інстанції рішення по справі про стягнення з нього кредитної заборгованості не перешкоджає його зверненню за захистом його порушених прав шляхом визнання певного положення кредитного договору недійсним, оскільки приведення через суд укладеного між ним та відповідачем кредитного договору до вимог чинного законодавства створює передумову для поновлення його порушених прав, шляхом перегляду стягнутої з нього грошової суми за нововиявленими обставинами. Він звертає увагу суду на те, що правовідносини, що виникають з питань укладення та виконання договорів споживчого кредиту регулюються нормами Закону України Про захист прав споживачів № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року (із змінами і доповненнями) . Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Таким чином він, як споживач, відповідно до вимог вказаного Закону, звільняється від сплати судового збору за подання позову. Він підтверджує, що ним не було подано до відповідача позову з аналогічним предметом позовних вимог та з аналогічними підставами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed