Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа : Жовківська міська рада Львівської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. свої позовні вимоги оюгрунтувала тим, що позивач, [PERSON] являється власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.07.2010р. У її будинку зареєстровані, а не проживають її син [PERSON] , її донька [PERSON] та її внучка [PERSON] . \~ \~ \~ \~З 2003 року ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] в будинку не проживають. \~ \~ \~ \~ [PERSON] має власне житло (квартиру) в м.Львові, також перебуває на роботі за кордоном. \~ \~ \~ \~В с. Великі Передримихи не приїжджає. [PERSON] та [PERSON] також в належному Позивачу будинку не проживаю впродовж багатьох років. [PERSON] та [PERSON] проживають в будинку батька, сина [PERSON] . Зазначає, що жодним чином, не чинить перешкод Відповідачам в користуванні житлом, останні самі більше одного року не проживають в житловому будинку та залишили його добровільно, забравши свої речі. До моменту подання позовної заяви з 2003 року і до 2019 року до часу подання Позивачем позовної заяви до суду ніхто не звертався до правоохоронних органів або до органів місцевого самоврядування із заявами про те, що Позивач чинить перешкоди Відповідачам у користуванні ними житловим приміщенням. Свідченням того, що відповідачі не проживають у Позивача будинку є акти обстеження проживання [PERSON] з її дітьми та [PERSON] в будинку по [ADDRESS] складені з листопада 2016 року по червень 2019 року. Даними актами стверджується, що ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] в згаданому вище будинку не проживають з 2007 року. [PERSON] в квітні 2019 року помер. Позивач не може розпорядитися належним їй будинком, оскільки в будинку значаться зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не проживаюю не лише в будинку, а і в с.Великі Передримихи не живуть. Відповідач, [PERSON] , щодо позову заперечила з мотивів викладених у зустрічній позовній заяві та подала зустрічну позовну заяву в якій зазначила наступне. Що з мамою, [PERSON] вони проживали в одній кімнаті у згаданому вище будинку. У січні 2007 року тітка [PERSON] переселилася з чоловіком та дітьми в спірний житловий будинок. І вже Позивач разом зі своєю донькою і зятем весь час її з мамою провокувати на конфлікт. Тому, Відповідачі [PERSON] , [PERSON] змушені були залишити спірний житловий будинок. В 2011 році Позивач поміняла вхідні двері і ключів відповідачу [PERSON] не дала. Відповідач, [PERSON] , щодо позову заперечила та пояснила, що 23.09.2007 року її побив [PERSON] , внаслідок чого їй було заподіяно тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Вона боялася жити в тій хаті, бо доглядала тяжко хворого сина [PERSON] . Постійні напади на [PERSON] і її дітей, крики, і скандали змусили [PERSON] покинути хату, і десь у 2008 році вона вимушена була тимчасово поселитися з дітьми на дачі в [ADDRESS] . Іншого житла [PERSON] не має. В спірному житловому будинку залишилися речі [PERSON] , стверджує, що подавала скарги в поліцію і до суду з приводу того, що їй чиняться перешкоди у користуванні майном. 14.08.2019р. [PERSON] подала позовну заяву про усунення перешкод в користуванні будинком. 23.09.2019р. ухвалою судді дана позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження. 20.11.2020р. згадані вище позовні заяви об`єднані в одне провадження. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, свого відношення до позову не висловив. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 27.07.2010 року належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. З довідки виданої 08 квітня 2019 року № 496 Виконавчим комітетом Зіболківської сільської ради Львівської області, вбачається, що в житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Актами обстеження проживання гр. [PERSON] в господарстві гр. [PERSON] , [ADDRESS] стверджується, що [PERSON] в даному господарстві не проживає разом із своїми дітьми та [PERSON] . Ні з ким не спілкується. Участі в господарстві не приймає. На час обстеження її в господарстві не було. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в житловому приміщенні - в будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , позивач не чинить перешкод у користуванні будинком, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;3) про визнання особи безвісно відсутньою;4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 20.09.2019 року стверджується, що 25.06.2019 року [PERSON] не впустила до свого житлового будинку [PERSON] . Вироком Жовківського районного суду від 13.10.2013р. у справі № 1-5\\11 стверджується, що [PERSON] засуджено за ч.2 ст.125 КК України. Випискою з історії хвороби [PERSON] стверджується, що останній хворіє ДЦП спастична тетраплегія, в стадії відсутності, в фазі лежання без контролю голови. Рухові порушення V рівня за класифікацією GMFCS. Судомний синдром.Часткова атрофія зорових нервів. Сколіоз хребта. [PERSON] 23.11.2015р. зверталася до Прокуратури у Жовківському районі з приводу того, що [PERSON] не дає будинкову книгу, щоб оформили паспорт громадянина України. Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] стверджується, що [PERSON] помер [INFO] . Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення. За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Відповідачі за первісним позовом самі зазначили, що вони постійно проживають в будинку батька дитини [PERSON] . Між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались. У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які покликається позивач за зустрічним позовом, як на підставу своїх вимог, а відповідач за зустрічним позовом як на підставу своїх заперечень, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Також, згідно\~ст.141 ЦПК України\~, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги за первинним позовом підлягають задоволенню, з відповідачів в користь позивача слід солідарно стягнути судовий збір в розмірі 2305 грн.20 коп.

Outcome: dismissed