Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивує тим, що 04 жовтня 2005 року між ними було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області. У даному шлюбі у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після одруження вони з чоловіком спільно проживали та вели спільне господарство до початку 2021 року. З часом їхні стосунки погіршувалися, а згодом спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. У них діаметрально різні погляди на життя і часто виникають непорозуміння, зникло взаєморозуміння і взаємоповага один до одного. На даний час між сторонами взагалі відсутнє порозуміння, любов та повага, фактично сім`я припинила своє існування. Як наслідок, кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, шлюб носить формальний характер, збереження шлюбу є неможливим і суперечить їхнім спільним інтересам та інтересам їхніх дітей. Разом із відповідачем вони дійшли згоди, що молодший син - [PERSON] , [INFO] залишається проживати із відповідачем та на його утриманні. Щодо старшого сина - [PERSON] [INFO] - після спільної розмови він самостійно вирішив, що також хоче залишитися проживати разом із батьком та на його утриманні. Дане рішення, щодо визначення місця проживання дітей із відповідачем та залишення їх на його повному утриманні було прийнято ними з огляду на те, що вона є офіційно безробітною та не має змоги утримувати дітей, а у відповідача є всі умови для належного забезпечення синів - це і стабільне місце праці, і житлові умови. Згідно ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачем у встановлений судом строк не було подано відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що сторони 04.10.2005 року уклали шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, про що зроблений актовий запис за № 175, що стверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 28.12.2005, яке знаходиться в матеріалах справи. У шлюбі в сторін народились сини: [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 12.06.2006 року, яка знаходиться в матеріалах справи та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 05.03.2013 року, яка знаходиться в матеріалах справи. Подружнє життя у сторін не склалося, сімейні стосунки погіршились, часто виникають непорозуміння, зникло взаєморозуміння і взаємоповага один до одного. Кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, шлюб носить формальний характер. У відповідності з ч.1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, таким чином прохання відповідачки про те, що після розірвання шлюбу вона бажає залишитись на прізвищі « [PERSON] » є законним та обґрунтованим. Враховуючи викладене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Що стосується вимог щодо місця проживання дітей, то суд приходить до наступного: Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 142 СК України, діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. У відповідності до ч. 2, 3 ст. Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Згідно ч.3 цієї статті той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За змістом ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Приписами ст. 161 СК України визначається, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Як вбачається зі змісту позовної заяви, то сторони дійшли згоди щодо місця проживання молодшого сина [PERSON] , [INFO] , а саме він залишається проживати з батьком, тобто відповідачем, що відповідає вимогам ст. 160 СК України. Що стосується визначення місця проживання старшого сина [PERSON] , [INFO] , то він висловив бажання проживати з батьком, що також відповідає вимогам ст. 160 СК України, де погодження батьків не є необхідне. Крім того,відповідачка за змістом позовної заяви не заперечує проти визначення місця проживання їхніх дітей. Отже, зважаючи на вище викладене, суд не вбачає між сторонами батьками спір про місце проживання дітей, тому дані вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., що підтверджується квиитанцією № 38 від 29.04.2022 року, тому його необхідно стягнути з відповідача в користь позивачки. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial