Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

04 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення авансового платежу. Свій позов обґрунтовує тим, що він вирішив придбати квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить відповідачу [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] на праві спільної часткової власності. 02 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості щодо вартості вказаної квартири та погоджено дату здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, в зв`язку з чим позивачем було надано відповідачу аванс в розмірі 300 доларів США, що на момент отримання коштів відповідно до курсу НБУ еквівалентно 8 100 грн., про що відповідачем надано письмову розписку. Перед укладенням договору купівлі-продажу було з`ясовано, що на квартиру [ADDRESS] по було накладено арешт, що унеможливлює відчуження даної квартири. На прохання позивача повернути аванс [PERSON] відмовилась, від зустрічей з позивачем ухиляється. На підставі наведеного, позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] отримані нею грошові кошти в якості авансового платежу в розмірі 8 100 грн. та понесені ним судові витрати. Ухвалою судді від 26 листопада 2021 року відкрито провадження у вказаній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 січня 2022 року. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив. У визначений вказаною ухвалою строк відповідачем відзив на позовну заяву не надіслано. Ухвалою суду від 04 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті. У судове засідання позивач не з`явився, вказавши у заяві, що не заперечує проти розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки на адресу її місця проживання та реєстрації, та шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Ця обставина підтверджується матеріалами поштової кореспонденції. Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України,\~ у\~ разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За згодою позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).\~\~ У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності\~ осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.\~ У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду,\~ суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).\~ Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач мав намір придбати квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, згідно з розпискою, наданою позивачем, [PERSON] 02 вересня 2021 року отримала від [PERSON] \~ грошові кошти в розмірі 300 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 8 100 грн. в якості авансу за квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що засвідчила власним підписом (а.с. 5). Судом також встановлено, що на момент розгляду справи договору купівлі-продажу вказаної квартири, як і будь-якого іншого правочину (договору оренди, тощо) між сторонами укладено не було, а сплачені позивачем кошти в якості авансу не повернуті. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумцію авансу, так як на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Досліджена в судовому засіданні розписка фактично містить елементи попереднього договору, спрямованого на настання наслідків в майбутньому, однак договору купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, відтак встановлено, що між сторонами існувала лише попередня домовленість, тому передана відповідачу сума коштів є авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано навіть з вини особи, яка його передала, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, які є обов`язковими на підставі положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, згідно з якими суд зазначив, що аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений ним авансовий платіж, розрахований в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу у розмірі 8 100 грн. 00 коп. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 908 грн. На підставі зазначеного та

Outcome: approved