Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «ДУОС КАПІТАЛ», [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним акту приймання передачі до статутного капіталу товариства нерухомого майна, акту прийому-передачі нерухомого майцна учаснику товариства, визнання недійсним протоколу загальних зборів товариства, скасування записів про право власності, зобов`язання повернення земельної ділянки. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні є представницьким органом місцевого самоврядування. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин. З урахуванням зазначеного Дніпровська міська рада звертається до суду з даним позовом у зв`язку з наступним. Позивач в позові посилається на те, що Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 у справі №191/2789/18, затверджено мирову угоду, укладену 20.09.2018 між [PERSON] та [PERSON] , визнано, серед іншого, за [PERSON] право власності на торгівельні павільйони, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищезазначеної мирової угоди, 08.11.2018 державним реєстратором Третяк Т.В., Чумаківська сільська рада, Дніпровського району, Дніпропетровської області за [PERSON] було зареєстровано право власності на будівлі та споруди, торгівельні павільйони літ. А-В1 що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1689208012101; номер запису про право власності: 28826482, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43947636 від 09.11.2018. В подальшому, 19.03.2019 [PERSON] передав, а ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» прийняло до статутного капіталу майновий вклад у вигляді: будівлі та споруди, торгівельні павільйони літ. А-В1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1689208012101, що було оцінено засновником у розмірі 50\~000,00 грн., що підтверджується копією акту приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019. 20.03.2019 о 12-31 годин, на підставі зазначеного акту приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019, державним реєстратором Ковальовим С.В., Комунальне підприємство «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області було зареєстровано право власності за ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ», номер запису про право власності: 30779716. В той же день, відповідно до протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» про вихід зі складу учасників №19/03 від 19.03.2019 на підставі акту прийому-передачі майна від 19.03.2019 ТОВ «ДУОС-КАПІТАЛ» було передано [PERSON] наступне майно: майновий вклад у вигляді: будівлі та споруди, торгівельні павільйони літ. А-В1 що розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1689208012101. 20.03.2019 о 13-58 годин на підставі зазначеного акту приймання-передачі майна, державним реєстратором Ковальовим С.В., Комульне підприємство «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області було зареєстровано право власності за [PERSON] на вказане вище майно, номер запису права власності: 30781504. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 було скасовано ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 про затвердження мирової угоди та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 10.06.2019 Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області позов [PERSON] було залишено без розгляду. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Однак, [PERSON] не було введено в експлуатацію об`єкт нерухомого майна, ухвала суду про затвердження мирової угоди, якою було визнано право власності на спірне нерухоме майно була скасована апеляційним судом, Дніпровська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо виділення [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , а тому позивач вважає, що у [PERSON] не виникло права власності на торгівельні павільйони, що розташовані за адресою: [ADDRESS] під літ.А-В1 та в подальшому він не мав права передавати майно у власність ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ», як внесок майна до статутного капіталу. В Акті приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019 відсутнє будь-яке посилання на рішення загальних зборів учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» про збільшення статутного капіталу товариства. Крім того, зі змісту акту прийому-передачі майна від 19.03.2019 не зрозуміло, який розмір частки [PERSON] в статутному капіталі ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ», а також відсутня інформація про згоду інших учасників товариства. [PERSON] , у зв`язку з його виходом з товариства, було передано майно, яке він до статутного капіталу не вносив. Таким чином, позивач вважає, що акт прийому-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019 та акт прийому-передачі майна від 19.03.2019, протокол загальних зборів №19/03 від 19.03.2019 є недійсними, у зв`язку з чим записи по право власності, що були внесені на підставі зазначених вище актів є такими, що підлягають скасуванню. Крім того, права Дніпровської міської ради, яка є власником земельної ділянки на якій самовільно побудоване спірне нерухоме майно, підлягає захисту на підставі ст. 1212 ЦК України. Отже [PERSON] повинен повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд. На підставі зазначеного позивач просить суд, визнати недійсним акт приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019 в частині торгівельного павільйону літ.А-В1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що складений між [PERSON] та ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ»; визнати недійсним акт прийому-передачі майна від 19.03.2019 в частині торгівельних павільйонів літ. А-В1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що складений між ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» та [PERSON] ; визнати недійсним Протокол №19/03 Загальних зборів учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» від 19.03.2019 про вихід зі сладу учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» та повернення майна, внесеного до статутного капіталу в частині торгівельних павільйонів літ. А-В1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності за [PERSON] №28826482, який внесено державним реєстратором Третяк Т.В., Чумаківська сільська рада, Дніпровського району, Дніпропетровської області на підставі решіння про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43947636 від 09.11.2018; ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» №30779716, який внесено державним реєстратором Ковальовим С.В., Комунальне підприємство «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46048368 від 20.03.2019; Цургановим О.О. №30781504, який внесений державним реєстратором Ковальовим С.В., Комульне підприємство «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46050405 від 20.03.2019; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , привівши у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованих будівель; стягнути з відповідачів судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2019, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 29.07.2019 позовна заява була повернена позивачеві. Не погоджуючись з даною ухвалою, позивачем була подана апеляційна скарга на ухвалу суду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.02.2020 Ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду від 29 липня 2019 року скасована, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2020, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 06.03.2020 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 12.10.2020 частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів по справі. Ухвалою від 10.03.2021 закрито підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду по суті. Представник позивача Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, надавши заяву про слухання справи у відсутність позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх адовільнити. Відповідачі -\~ [PERSON] ,\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«ДУОС КАПІТАЛ»,\~ [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, в порядку передбаченому ч.ч. 8, 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяв про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою представника позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані документи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 у справі №191/2789/18, затверджено мирову угоду, укладену 20.09.2018 між [PERSON] та [PERSON] , визнано, серед іншого, за [PERSON] право власності на торгівельні павільйони, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищезазначеної мирової угоди, 08.11.2018 державним реєстратором Третяк Т.В., Чумаківська сільська рада, Дніпровського району, Дніпропетровської області за [PERSON] було зареєстровано право власності на будівлі та споруди, торгівельні павільйони літ. А-В1 що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1689208012101; номер запису про право власності: 28826482, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43947636 від 09.11.2018. В подальшому, 19.03.2019 [PERSON] передав, а ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» прийняло до статутного капіталу майновий вклад у вигляді: будівлі та споруди, торгівельні павільйони літ. А-В1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1689208012101, що було оцінено засновником у розмірі 50\~000,00 грн., що підтверджується копією акту приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019. 20.03.2019 о 12-31 годин, на підставі зазначеного акту приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019, державним реєстратором Ковальовим С.В., Комунальне підприємство «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області було зареєстровано право власності за ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ», номер запису про право власності: 30779716. В той же день, відповідно до протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» про вихід зі складу учасників №19/03 від 19.03.2019 на підставі акту прийому-передачі майна від 19.03.2019 ТОВ «ДУОС-КАПІТАЛ» було передано [PERSON] наступне майно: майновий вклад у вигляді: будівлі та споруди, торгівельні павільйони літ. А-В1 що розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1689208012101. 20.03.2019 о 13-58 годин на підставі зазначеного акту приймання-передачі майна, державним реєстратором Ковальовим С.В., Комульне підприємство «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області було зареєстровано право власності за [PERSON] на вказане вище майно, номер запису права власності: 30781504. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 було скасовано ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 про затвердження мирової угоди та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 10.06.2019 Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області позов [PERSON] було залишено без розгляду. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Однак, [PERSON] не було введено в експлуатацію об`єкт нерухомого майна, ухвала суду про затвердження мирової угоди, якою було визнано право власності на спірне нерухоме майно була скасована апеляційним судом. Дніпровська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо виділення [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , а тому у [PERSON] не виникло права власності на торгівельні павільйони, що розташовані за адресою: [ADDRESS] під літ.А-В1 та в подальшому він не мав права передавати майно у власність ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ», як внесок майна до статутного капіталу. В Акті приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019 відсутнє будь-яке посилання на рішення загальних зборів учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» про збільшення статутного капіталу товариства. Крім того, зі змісту акту прийому-передачі майна від 19.03.2019 не зрозуміло, який розмір частки [PERSON] в статутному капіталі ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ», а також відсутня інформація про згоду інших учасників товариства. [PERSON] , у зв`язку з його виходом з товариства, було передано майно, яке він до статутного капіталу не вносив. Статтею 97 Цивільного кодексу України\~встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»\~визначено, що цей Закон визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників. Згідно з ч. 1\~ст. 37 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю"\~у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника. В п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24.10.2008 року\~викладено позицію, згідно якої підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів. За своєю правовою природою, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Відтак, підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах. Для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, суд не має підстав для задоволення позову. Закон України від 06.02.2018 р. № 2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»\~вперше був опублікований в офіційному виданні «Голос України» від 17.03.2018 р. за № 50, та набрав чинності через три місяці з дня його опублікування, тобто з 17.06.2018 р. Закон № 2275-VIII\~визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників. Відповідно до ч. 1\~ст. 28 Закону № 2275-VIII\~органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. При цьому, в ч. 1\~ст. 29 Закону № 2275-VIII\~визначено, що загальні збори учасників є вищим органом товариства. Згідно з частинами 1-4\~статті 33 Закону № 2275-VIII\~загальні збори учасників проводяться в порядку, встановленому цим Законом та статутом товариства. Учасники товариства беруть участь у загальних зборах учасників особисто або через своїх представників. Загальні збори учасників передбачають спільну присутність учасників товариства в одному місці для обговорення питань поряду денного або можуть проводитися у режимі відеоконференції, що дозволяє бачити та чути всіх учасників загальних зборів учасників одночасно. На загальних зборах учасників, що проводяться відповідно до частини третьої цієї статті, ведеться протокол, у якому фіксується перебіг загальних зборів учасників та прийняті рішення. Протокол підписує голова загальних зборів або інша уповноважена зборами особа. Кожен учасник товариства, який взяв участь у загальних зборах учасників, може підписати протокол». В\~ст. 34 Закону № 2275-VIII\~врегульовано питання прийняття рішення загальними зборами учасників з питань порядку денного (трьома чвертями голосів усіх учасників товариства, які мають право голосу з відповідних питань; одностайно усіма членами товариства, які мають право голосу з відповідних питань; більшістю голосів усіх учасників товариства, які мають право голосу з відповідних питань), тобто йдеться про необхідну кількість голосів для необхідності прийняття рішень з конкретно визначених питань, а отже йдеться відповідно про кваліфіковану більшість голосів (прийняття рішення у ѕ голосів усіх учасників товариства - ч. 2\~ст. 34 Закону № 2275-VIII), абсолютну більшість голосів (прийняття рішення одностайно всіма учасниками товариства - ч. 3\~ст. 34 Закону № 2275-VIII), просту більшість голосів (прийняття рішення більшістю голосів усіх учасників товариства). \~ \~ \~ \~Однак, в Акті приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019 року відсутнє будь-яке посилання на рішення загальних зборів учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» про збільшення статутного капіталу товариства. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання недійсним Акту приймання-передачі до статутного капіталу від 19.03.2019 в частині торгівельного павільйону літ.А-В1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що складений між [PERSON] та ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ»; визнання недійсним Акту прийому-передачі майна від 19.03.2019 в частині торгівельних павільйонів літ. А-В1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що складений між ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» та [PERSON] ; визнати недійсним Протокол №19/03 Загальних зборів учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» від 19.03.2019 про вихід зі сладу учасників ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» та повернення майна, внесеного до статутного капіталу в частині торгівельних павільйонів літ. А-В1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Впідлягають задоволенню. Що стосується\~позовних вимог\~щодо скасування\~в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності за [PERSON] № 28826482, який внесено державним реєстратором Третяк Т.В., Чумаківська сільська рада, Дніпровського району, Дніпропетровської області на підставі решіння про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43947636 від 09.11.2018; ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» №30779716, який внесено державним реєстратором Ковальовим С.В., Комунальне підприємство «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46048368 від 20.03.2019; Цургановим О.О. №30781504, який внесений державним реєстратором Ковальовим С.В., Комульне підприємство «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46050405 від 20.03.2019; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , привівши у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованих будівель, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. У відповідності до ч. 1\~ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормою\~ст. 182 ЦК України\~передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі\~ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4\~статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з частиною 1\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2\~статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до\~ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених\~статтею 14 цього Закону. Частиною 2\~статті 26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Пунктом 3 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами\~статті 182 ЦК України\~передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256 цс 18 зробила правовий висновок, щодо вимоги про скасування запису, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Власником земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству. Так, Конституція України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття охоронюваний законом інтерес, що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття охоронюваний законом інтерес у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права має один і той же зміст. У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття охоронюваний законом інтерес, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі Буланов та Купчик проти України від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд , яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом (рішення у справі Кутій проти Хорватії (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України). Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права. за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини ), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів. Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги є ефективним способом захисту порушеного права, а тому підлягають задоволенню. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. . Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Відповідно до рішення Проніна проти України № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. В частині 2\~статті 331 Цивільного кодексу України\~визначено, що Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень\~статті 331 ЦК України\~у системному зв`язку з нормами статей\~177-179,\~182 ЦК України, частини третьої\~статті 3 Закону України від 01.07.2004 № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з сукупності двох підстав: 1) з моменту його прийняття до експлуатації, 2) з моменту державної реєстрації. Стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~передбачає, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього\~Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених\~статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Відповідно до частини першої\~ст. 212 Земельного Кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними; частина друга передбачає приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; а також частиною третьою передбачено, що повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Статтею 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вже було зазначено судом, власником земельної ділянки, на якій було побудовано нерухоме майно, є територіальна громада міста Дніпра (Дніпропетровська) в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради. Частиною 1\~статті 376 ЦК України\~передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року\~\~№ 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями\~391,\~396 ЦК,\~статтею 103 ЗК. Частина 1, 2, 4\~статті 376 ЦК України\~передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Враховуючи те, що рішення суду, на підставі якого земельна ділянка вибула із володіння Дніпровської міської ради поза її волею, скасовано, позовні вимоги Дніпровської міської ради, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з [PERSON] на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 3\~201,66 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДУОС КАПІТАЛ» на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 3\~201,66 грн.; стягнути з [PERSON] на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 3\~201,66 грн.

Outcome: approved