Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

У травні 2021 р. ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», в якому просило суд визнати договір №17/12 від 17.12.2020 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , про відступлення права вимоги недійсним з моменту його укладення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.12.2020 р. між відповідачами укладено договір №17/12 від 17.12.2020 р. відступлення права вимоги, предметом якого є передача права вимоги до ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», що підтверджено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2012 р. у справі №2608/7510/10; рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2012 р. у справі №2608/7511/12, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.10.2012 р. у справі №22-Ц-2690/13483/12; рішенням Апеляційного сду м. Києва від 27.09.2012 р. у справі №22-ц/2690/13492/2012. Так, вказаними рішеннями стягнуто з ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» суми коштів, відкрито виконавче провадження з їх примусового виконання. Позивач зазначає, що умовами оспорюваного договору фактично передбачено передачу відповідачу 2 права вимоги від відповідача 1 щодо виконання рішення суду. На думку позивача, відступлення права вимоги є договірною передачею вимоги новому кредитору та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, а сторонами оспорюваного договору фактично замінено стягувача на стадії виконання судового рішення та в спосіб виконання цього рішення суду. Крім цього, за відступлення права вимоги представник [PERSON] - [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 3500000,00 грн згідно розписки, чим було порушено, на думку позивача, порядок розрахунку, який повинен був вчинятись у безготівковій формі. Також позивч вважає, що [PERSON] , не мав права отримувати жодних коштів на виконання договору №17/12 від 17.12.2020 р. Укладенням договору №17/12 від 17.12.2020 р. порушуються права позивача на погашення [PERSON] заборгованості за ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.04.2020 р. у справі №910/12257/13, оскільки внаслідок укладення оспорюваного договору [PERSON] вибуває зі статусу кредитора, а до нового кредитора - [PERSON] такі права не перейшли. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позовну заяву відповідача 2 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що права позивача при укладенні оспорюваного договору не порушенні. За вказаним договором до нового кредитора переходить, в тому числі, право вимагати від боржника належного та реального виконання оплати несплаченої боржником кредиторської заборгованості за договорами-доручення. Форма оплати за договором шляхом передачі коштів готівкою передбачена умовами договору та не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вважає, що стягнення з [PERSON] коштів на підставі ухвали Господарського суду м. Києва від 26.04.2020 р. у справі №910/12257/13 не залежить від положень договору №17/12 від 17.12.2020 р. та не впливають на права та інтереси позивача. У письмових поясненнях третя особа заперечує щодо задоволення позову, навели доводи, аналогічні, які містяться у відзиві на позов відповідача 2. Вважають, що права позивача укладенням оспорюваного договору не порушуються. У відзиві на позову відповідач 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що ухвала Господарського суду м. Києва від 26.04.2020 р. у справі №910/12257/13, яка на думку позивача, є підставою для оскарження оспорюваного договору, скасована постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2020 р., виконавче провадження №62693766 з примусового виконання було завершено. Станом на час укладення оспорюваного договору - 17.12.2020 р. права позивача порушені не були. Звертає увагу на наявність ухвал Господарського суду м. Києва від 24.03.2021 р. та від 24.06.2021 р. у справі №910/12257/13 про процесуальне правонаступництво. Після заміни сторони у справі №910/12257/13 для нового кредитора є обов`язковими усі дії, що були вчиненні до його заміни, а тому право позивача щодо втрати права на отримання коштів в сумі 30276,34 грн є припущенням. Крім цього, за договором №17/12 від 17.12.2020 р. відбулось відступлення права вимоги в процедурі банкрутства у справі №910/12257/13, кредиторські вимоги [PERSON] , які він мав до ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», були відступлені [PERSON] в рамках справи про банкрутство, а не в рамках виконавчого провадження. Обставини укладення договору №17/12 від 17.12.2020 р. перевірялись під час розгляду справи №910/12257/13, будь-яких порушень встановлено не було. Звертає увагу, що представник [PERSON] за оспорюваним договором був наділений правом вчиняти всі дії і користуватись всіма правами, в тому числі на отримання коштів. Умова щодо безготівкового розрахунку поширюється на договори купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представники відповідачів заперечували щодо задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала заяву про розгляд справи без їх участі. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2021 р. відкрито провадження у даній справі в загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22.09.2021 р. з урахуванням ухвали суду від 22.09.2021 р. про виправлення описки залучено до участі в справі в якості третьої особи ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест». Ухвалою суду від 30.11.2021 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі №761/17003/21, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою судді від 19.01.2022 р. визнати заяву представника позивача [PERSON] про відвід судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А. від розгляду цивільної справи- необгрунтованою, Ухвалою суду від 27.05.2022 р. визнано заяву представника позивача [PERSON] від 26.05.2022 року про відвід судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А. від розгляду цивільної справи, - необгрунтованою. Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.12.2020 між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) укладено Договір № 17/12 про відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-Інвестиційна компанія «Інтербудінвест», що підтверджено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2012 по справі № 2608/7510/11; рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2012 по справі № 2608/7511/12, залишеним в силі рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.10.2012 по справі № 22-ц-2690/13483/12; рішенням апеляційного суду міста Києва від 27.09.2012 по справі № 22-ц/2690/13492/2012. Згідно п. 1.2 Договору до Нового Кредитора переходять права вимогами від Боржника замість Первісного Кредитора належного та реального виконання оплати несплаченої Боржником кредиторської заборгованості за: Договором доручення № 131/оф-215,216,224,225,226 від 01.07.2008, укладеним між Первісним кредитором та Боржником; Договором доручення № 131/оф-217,218,219,227,228,229,230 від 01.07.2008, укладеним між [PERSON] та Боржником, право вимоги за яким перейшло до Первісного Кредитора на підставі Договору № 1/06 про відступлення права вимоги від 20.06.2019; Договором доручення № 131/оф-220,222,223,231,2322 від 01.07.2008, укладеним між [PERSON] та Боржником, право вимоги за яким перейшло до Первісного Кредитора на підставі Договору № 2/06 про відступлення права вимоги від 20.06.2019 (надалі - Основні договори) та Рішеннями, а також виконання всіх інших зобов`язань за Основними договорами та Рішеннями відповідно до чинного законодавства України. Строк виконання зобов`язань Боржника за Основними договорами та Рішеннями настав. На момент укладання даного Договору прострочена кредиторська заборгованість Боржника перед Первісним Кредитором за Основними договорами та Рішеннями складає 11 358 140,48 грн., у повному обсязі визнана ухвалами Господарського суду м. Києва від 16.10.2013, від 07.10.2019 по справі № 910/12257/13 про банкрутство Боржника та включена до реєстру вимог кредиторів: 5 735,00 грн. - у першу чергу; 11 286 782,42 грн. - у четверту чергу; 65 622,96 грн. - у шосту чергу. Згідно з п. 1.3 Договору до Нового Кредитора переходять права Первісного Кредитора у зобов`язанні за Основними договорами та Рішеннями в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цим прав, у тому числі права на стягнення санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язань. Відповідно до п. 1.4 Договору моментом переходу прав вимоги Первісного Кредитора до Нового Кредитора є підписання Акту приймання-передачі документів до цього Договору. Пунктом 2.1 Договору визначено, що за відступлення права вимоги за цим Договором Новий Кредитор сплачує Первісному Кредитору грошові кошти у розмірі та строк передбачений Протоколом погодження ціни відступлення прав вимоги, що є додатком до даного договору, шляхом безготівкового перерахування на розрахунковий рахунок Первісного Кредитора або шляхом передачі грошових коштів готівкою. Згідно додатку № 1 від 17.12.2020 (Протокол погодження ціни відступлення прав вимоги) до договору № 17/12 від 17.12.2020 про відступлення права вимоги Сторони погодили ціну відступлення прав вимоги, що складає 3 500 000,00 грн. Ціна відступлення прав вимоги зазначена у пункті 1.1 даного протоколу погодження, сплачена Новим Кредитором Первісному Кредитору в момент підписання договору № 17/12 про відступлення прав вимоги від 17.12.2020, що підтверджується розпискою від 17.12.2020 про отримання [PERSON] (повноважним представником [PERSON] ) від [PERSON] грошових коштів у сумі 3 500 000,00 грн. Відповідно до акту приймання-передачі документів від 17.12.2020 до Договору № 17/12 про відступлення права вимоги від 17.12.2020 Первісний Кредитор передав, а Новий Кредитор на виконання умов Договору про відступлення права вимоги № 17/12 від 17.12.2020 прийняв документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, перелік яких визначено у пункті 3.1 Договору. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору №17/12 від 17.12.2020 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , про відступлення права вимоги з моменту його укладення. Перш за все варто зазначити, що позивач не є стороною оскаржуваного договору, зазначає, що договором про відступлення права вимоги порушуються його права на погашення [PERSON] заборгованості за ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.04.2020 р. у справі №910/12257/13. Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.04.2020 р. у справі №910/12257/13 скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.06.2018 у справі № 910/12257/13 та відмовлено повністю у задоволенні позову [PERSON] про спростування майнових дій боржника, стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" 30276,34 грн. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2020 у цій справі ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.06.2020 у справі № 910/12257/13 скасовано. Прийнято нове рішення, яким заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Господарського суду міста Києва від 06.06.2018 у справі №910/12257/13 відхилено. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.06.2018 у справі №910/12257/13 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 02.03.2021 р. постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2020 у справі № 910/12257/13 скасовано, ухвалу Господарського суду м.Києва від 24.06.2020 у справі № 910/12257/13 залишено в силі. Відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 16.10.2020 р. у справі № 910/12787/17). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Між тим, ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ», звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору №17/12 від 17.12.2020 р. не довело наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень прав ТОВ «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ», будь-яких доказів, що внаслідок укладення договору позивач буде позбавлений можливості стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" коштів в розмірі 30276,34 грн за ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.04.2020 р. у справі №910/12257/13 не надано. Крім цього, щодо підстави, на яку посилається позивач, для визнання оспорюваного правочину недійсним варто зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами під час укладання оспорюваного договору, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. При цьому, умовами договору, а саме: п. 2.1 Договору передбачено, що за відступлення права вимоги за цим Договором Новий Кредитор сплачує Первісному Кредитору грошові кошти у розмірі та строк передбачений Протоколом погодження ціни відступлення прав вимоги, що є додатком до даного договору, шляхом безготівкового перерахування на розрахунковий рахунок Первісного Кредитора або шляхом передачі грошових коштів готівкою. Відтак, передача грошових коштів готівкою не суперечить умовам погодженого між сторонами договору. Крім цього, за змістом довіреності [PERSON] , як представник [PERSON] , мав право вчиняти дії і користуватись всіма правами, які передбачені законодавством України позивачу, відповідачу, третій особі, кредитору, боржнику, стягувачу, потерпілому, заявнику. Посилання позивача, як на підставу визнання недійсним оскаржуваного договору, щодо неможливості уступки права стягувача за рішення суду шляхом укладення цивільно-правової угоди,оскільки чинним законодавством це не передбачена, варто зазначити наступне. Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Пунктом 51 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про банкрутство» № 15 від 18.12.2009 року передбачено, що статтею 512 ЦК України встановлено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, в тому числі й грошовому. Законом не передбачено заборони на перехід прав кредиторів за грошовими зобов`язаннями до іншої особи. Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. При цьому законом передбачена можливість передачі права вимоги кредитора в рамках цивільно-правових договорів, а також використання майнових прав як забезпечення виконання зобов`язань. У постанові від 03.11.2020 у справі №916/16/17 Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання заміни сторони виконавчого провадження, також зазначила про те, що на стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 цього Кодексу, з урахуванням підстав, визначених статтею 52 Господарського процесуального кодексу України. У цьому випадку приписи статті 334 Господарського процесуального кодексу України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення, застосовуються разом з положеннями статті 52 цього Кодексу. Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 Господарського процесуального кодексу України. У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Єдиним винятком є заміна боржника або стягувача у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження, що окремо обумовлено у частині 5 статті 334 Господарського процесуального кодексу України (пункти 74 та 75 зазначеної вище постанови). Судом не встановлено, та позивачем не доведено обставин примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2012 по справі № 2608/7510/11; рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2012 по справі № 2608/7511/12, залишеним в силі рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02.10.2012 по справі № 22-ц-2690/13483/12; рішення апеляційного суду міста Києва від 27.09.2012 по справі № 22-ц/2690/13492/2012. Крім цього, за змістом оспорюваного договору до Нового Кредитора переходять права вимоги від Боржника замість Первісного Кредитора належного та реального виконання оплати несплаченої Боржником кредиторської заборгованості, яка виникла в тому числі за договорами доручення. Відтак, з 17.12.2020 до [PERSON] перейшло право кредиторських вимог [PERSON] до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» в рамках справи про банкрутство №910/12257/13, а не примусового виконання судових рішень. До того ж ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.12.2021 р. у справі №910/12257/13 замінено кредитора у справі №910/12257/13 [PERSON] правонаступником [PERSON] . Суд не приймає посилання позивача на постанову Верховного Суду по справі №904/148/18 (в котрій зроблено висновок щодо того, що уступка права стягувача за рішення суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена), оскільки: по-перше, у справі на котру покликається позивач предметом розгляду є вимога про стягнення заборгованості на підставі умов угоди про уступку права вимоги; по-друге, в даній справі Верховним Судом також зазначено, що: відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Щодо посилання на постанову Верховного Суду по справі №910/12125/19, то в даній справі предметом позовних вимог є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги у правовідносинах з постачання природного газу, де досліджувались обставини підставності укладення такого договору згідно дії Закону України «Про ринок природного газу», а саме щодо права мати ліцензію на постачання природного газу для нового кредитора (чого в справі №761/17003/21 не існує). Відтак, судом встановлено, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивача, не надано. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Таким чином, наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, а тому потрібно відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed