Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей з дитиною. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю - відповідачем у справі [PERSON] . [PERSON] чинить йому перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з сином. З цих підстав, [PERSON] просить суд визначити йому спосіб участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] , щопонеділка та щосереди з 16-00 год. до 18-00 год., перші та треті вихідні місяця по суботах з 09-00 год. до 11-00 год. та неділях з 14-00 год. до 19-00 год. без присутності матері та з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Ухвалою суду від 26.02.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 11.06.2021 року на адресу Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з листопада 2011 року, після розірвання шлюбу з [PERSON] , неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , фактично проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Після розірвання шлюбу [PERSON] час від часу зустрічався з сином. Проте, з 01.12.2012 року по теперішній час відповідач за зустрічним позовом з сином не спілкується, не бере участі у його вихованні, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Більше восьми років [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , має заборгованість по сплаті аліментів, розмір якої станом на 20.04.2021 року складає 133 818,48 грн. Також, із [PERSON] на її користь було стягнуто суму штрафу у розмірі 44 903,17 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 29 319,99 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка рахується за [PERSON] , за несплату аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , складає 208 041,64 грн. У зв`язку ухиленням [PERSON] від сплати аліментів, 07.04.2021 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 164 КК України та відкрито кримінальне провадження №4202108203000000. Відповідач за зустрічною позовною заявою свідомо не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує медичний догляд, лікування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не дає доступу до культурних та духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі. Будь-який зв`язок між батьком та сином на протязі більше восьми років відсутній. З цих підстав, [PERSON] просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 07.10.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей з дитиною, об`єднано в одне провадження з первісним позовом, присвоєно справі єдиний номер. Ухвалою суду від 04.11.2021 року закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. 20.01.2022 року на адресу суду від представника третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, надійшли письмові пояснення [PERSON] та акт обстеження умов проживання від 05.01.2022 року, які судом долучено до матеріалів справи. 01.07.2022 року на адресу суду від представника третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як органу опіки та піклування, надійшов висновок від 13.06.2022 року №809/01-34/19.02 щодо роз`яснення спору про встановлення порядку побачень з неповнолітньою дитиною - [PERSON] та доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , який судом долучено до матеріалів справи. В судових засіданнях 03.12.2021 року та 23.02.2022 року позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечував. При цьому, пояснив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] приблизно 9 років. В 2010 році на підставі рішення суду шлюб було розірвано. Останній раз сина бачив восени 2011 року. Після цієї зустрічі у сина відбувся нервовий зрив. З цих підстав, вирішив не бачитись з дитиною, щоб не травмувати сина. З неповнолітнім [PERSON] бачились лише батьки позивача за первісним позовом, а з 2012 року [PERSON] почала чинити перешкоди у спілкуванні дитини навіть з дідусем та бабусею. [PERSON] не знав, де мешкає [PERSON] , а згодом дізнався, що в неї є нова сім`я. Він також перебуває у другому шлюбі та виховує дитину дружини від першого шлюбу. Намагався знайти сина через соціальні мережі, але безрезультатно. Приблизно рік назад [PERSON] зателефонувала та почала вимагати сплату аліментів. Він сплачував їх частково, скільки міг. Знає, що має заборгованість більше, ніж 200 000 грн. Аліменти перераховував через поштове відділення, але вони повертались, оскільки [PERSON] змінила місце проживання. Через відсутність відомостей про місце проживання отримувача аліментів, почав сплачувати кошти на утримання сина через виконавчу службу. До правоохоронних органів за фактом вчинення [PERSON] йому перешкод у спілкуванні з дитиною не звертався. Вважає, що відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав. Знав, де навчається та в який ходив дитячий садок. На той час син був малолітнім, тому не хотів завдавати йому психологічної травми своїми зустрічами. На теперішній час син вже дорослий, він бажає з ним спілкуватись. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що заперечує проти задоволення первісного позову, оскільки будь-яких перешкод у спілкуванні батька з дитиною не чинила. Свої вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві, підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Крім того пояснила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В 2011 році шлюб було розірвано на підставі рішення суду. [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю. Позивач за первісним позовом спочатку сплачував аліменти, спілкувався з сином. Згодом [PERSON] створив нову сім`ю, де виховує дитину дружини від першого шлюбу. З 2012 року батько перестав спілкуватись з сином, з`явилась заборгованість по сплаті аліментів. Пояснення [PERSON] про те, що він не знав де вона проживає з дитиною, не відповідають дійсності, оскільки йому було відомо, де мешкають її батьки, де навчається син. Однак, не бажав спілкуватись з сином, брати участі у його вихованні, навчанні, лікуванні. Аліменти сплачує лише після того, як вона звертається з відповідними заявами до суду чи правоохоронних органів. На думку відповідача за первісним позовом, підставою для звернення [PERSON] до суду з позовом стало бажання уникнути від кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів. Будь-яких перешкод у спілкуванні батька з дитиною вона не чинила та не чинить, неповнолітній [PERSON] сам не бажає спілкуватись з [PERSON] . Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування до зали судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в установленому законом порядку, надала суду лист про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі доказами та ухвалити рішення в інтересах неповнолітньої дитини. Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як органу опіки та піклування до зали судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в установленому законом порядку, надала суду лист про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі доказами та ухвалити рішення в інтересах неповнолітньої дитини. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначила, що є знайомою сторін по справі. З [PERSON] разом навчались та проживали у гуртожитку з 2000 року. Дружити почали після розлучення сторін у справі. Крім того зазначила, що допомагала [PERSON] у вихованні дитини. За час знайомства з неповнолітнім [PERSON] , останній не бажав спілкуватись з батьком. В розмові з [PERSON] остання ніколи не була проти спілкування батька з сином. При цьому, неповнолітній [PERSON] говорив, що не бажає спілкуватись з батьком. Жодного разу вона не бачила, щоб відповідач забрав дитину з дитячого садочку та виховував її. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є знайомим [PERSON] , оскільки проживають поряд. Допомагав останній у вихованні дитини, забирав його з дитячого садочка, був на святкуванні днів народження останнього. За весь час знайомства з [PERSON] , остання постійно говорила, що не заперечує проти спілкування [PERSON] із [PERSON] , але він жодного разу не бачив відповідача, який би намагався виховувати дитину. У судовому засіданні в присутності психолога [PERSON] неповнолітній [PERSON] зазначив, що після розлучення батько приходив до гуртожитку та спілкувався з ним. Приблизно з другого класу, коли йому було 8 років, батько перестав приходити та спілкуватись, не дзвонить, в соціальних мережах не знаходив його, участі у вихованні не приймає. Бабуся та дідусь (батьки відповідача) також перестали спілкуватись, коли він закінчив 2 клас. Мати [PERSON] перешкод у спілкуванні з батьком не чинить і не чинила, скільки він себе пам`ятає. Він не бажає спілкуватись з батьком та підтримує позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Про те, що мати буде подавати такий позов, він знав від останньої та не заперечував проти цього. Розглянувши зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, враховуючи пояснення учасників процесу, суд дійшов до висновку про її задоволення, виходячи з такого. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року № 3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 цієї ж постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно [PERSON] , [INFO] , не цікавиться його життям, здоров`ям, навчанням, не сплачує аліменти. При цьому, жодних перешкод щодо такого спілкування з боку матері дитини під час судового розгляду не встановлено. Зазначені обставини підтверджуються також і письмовими доказами, долученими до матеріалів справи. Так, відповідно до змісту довідки за підписом директора Запорізького академічного ліцею №23 ЗМР Запорізької області та класного керівника від 03.03.2021 року №01-16/077, [PERSON] навчається у 7Б класі зазначеного навчального закладу. За час навчання дитини класний керівник жодного разу не бачила батька хлопця і не спілкувалась з ним. На батьківські збори батько не приходив, весь час сином опікується мама. Батько не бере участі у вихованні сина, в школі не з`являвся за весь період навчання хлопця. На прийомах в амбулаторії та під час відвідування [PERSON] вдома, дитина завжди перебувала у супроводі матері [PERSON] , що підтверджується повідомленням за підписом директора КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» від 06.05.2021 року №667/01-15. Згідно з довідкою за підписом вихователів ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу №166 «Ракета» ЗМР Запорізької області від 11.06.2021 року №118, [PERSON] дійсно виховувався в ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу №166 «Ракета» ЗМР Запорізької області у 2011 - 2014 роках. За час перебування дитини в дошкільному навчальному закладі в 2011 - 2014 роках батько [PERSON] жодного разу не приходив. [PERSON] належним чином не виконує батьківські обов`язки по утриманню неповнолітнього [PERSON] , у зв`язку з чим станом на 20.04.2021 року утворилась заборгованість по сплаті аліментів на загальну суму 208 041,64 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, складеним головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Піденно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 20.04.2021 року по виконавчому провадженню №61182616. Допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] зазначив, що вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно нього. Бажання спілкуватись з ним у нього вже не має. Відповідно до акту обстеження умов проживання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] від 05.01.2022 року, в якому проживає [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будинок облаштований всіма необхідними меблями для сну/відпочинку, зберігання речей, кухонними гарнітурами, тощо. Облаштований побутовою технікою: бойлер, пральна машинка, піч газова, холодильники - 3, газовий котел, кондиціонер, тощо. Для виховання та розвитку дитини відведено окрему кімнату, яку облаштовано всім необхідним для виховання, відпочинку, розвитку дитини. У хлопця є свій комп`ютер, техніка, забезпечений необхідним канцелярським приладдям, одягом, взуттям за сезоном, віком, речами особистого вжитку. Відповідно до висновку районної адміністрації ЗМР по Комунарському району від 13.06.2022 року №809/01-37/19.02 щодо роз`яснення спору, рішення комісії з питань захисту прав дитини, в інтересах неповнолітньої, на підставі ст. ст. 150, 155, ч. 2 ст. 164, ст. 165 СК України, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . При розгляді справи по суті судом враховано, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Крім того, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Саме такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 15.04.2021 року, винесеній за результатами розгляду справи № 243/13192/19-ц, який відповідно до статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують факт будь-якого піклування [PERSON] про фізичний і духовний розвиток дитини - [PERSON] , його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, спілкування з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; сприяння засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; виявлення інтересу до його внутрішнього світу; створення умов для отримання ним освіти, що можна розцінювати як виховання дитини. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують факт виконання ним батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини, суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов до висновку, що змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо. У зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому задовольняються судом. Питання стягнення аліментів з відповідача на утримання [PERSON] суд в даному випадку не вирішує, враховуючи, що це питання вже вирішено Шевченківським районним судом м. Запоріжжя під час розгляду цивільної справи №336/7011/18. Розглянувши первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей з дитиною, дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, заслухавши пояснення учасників процесу, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , з огляду на таке. Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», контакт з дитиною - реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч. 2). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч. 8). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9). Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2011 року по цивільній справі №2-3730/11 встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.2001 року. Вказаним рішенням шлюб між сторонами розірвано. Рішення набуло законної сили 25.10.2011 року. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 25.10.2007 року серії [NUMBER] , актовий запис №910. Після розлучення дитина залишилась проживати з матір`ю. 07.09.2021 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №672. Частиною 1 ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1). Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2). Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13.10.2021 року по справі № 522/2593/19. У своїй позовній заяві позивач [PERSON] зазначає, що відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з сином - [PERSON] , [INFO] . При цьому, в судовому засіданні під час розгляду справи по суті позивач зазначив, що сам припинив спілкування з сином з 2012 року, щоб не травмувати, оскільки після останньої зустрічі у неповнолітнього [PERSON] стався нервовий зрив. Також зазначив, що не звертався до правоохоронних органів з заявою про вчинення відповідачем дій, направлених на вчинення перешкод у спілкуванні [PERSON] з неповнолітнім [PERSON] . Крім того, будь-яких доказів, що підтверджують факт вчинення [PERSON] дій, направлених на заборону чи перешкоду у спілкуванні батька з сином позивачем не надано. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що неповнолітній [PERSON] у розмові з ними неодноразово зазначав про своє небажання спілкуватись з батьком, а від відповідача за первісним позовом [PERSON] чули про те, що вона не чинить перешкод у спілкуванні дитини з батьком. При розгляді справи по суті судом враховано письмові пояснення [PERSON] від 21.12.2021 року, долучених до матеріалів справи за клопотанням представника районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, в яких позивач за первісним позовом зазначає, що він просить суд визначити зустрічі з дитиною без можливості відвідування його місця проживання та вважає недоцільним обстежувати умови його проживання та категорично заперечую проти позбавлення його батьківських прав. У судовому засіданні позивач по первісному позову зазначив, що не допустив у своє житло працівників органу опіки та піклування через заборону його теперішньої дружини. Статтею 171 СК України визначено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч. 2). Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3). В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] зазначив, що не бажає спілкуватись з батьком, оскільки останній є для нього чужою людиною, він не приймає участі у його вихованні, не цікавиться його життям, здоров`ям та навчанням. Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків та інших родичів дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків/родичів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Статтею 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6). Відповідно до висновку районної адміністрації ЗМР по Комунарському району від 13.06.2022 року №809/01-37/19.02 щодо роз`яснення спору, рішення комісії з питань захисту прав дитини, в інтересах неповнолітнього, на підставі ст. ст. 150, 155, ч. 2 ст. 164, ст. 165 СК України, вважає за недоцільне встановлювати [PERSON] порядок побачень з неповнолітнім сином [PERSON] . З огляду на викладене, розглянувши заявлені [PERSON] вимоги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, враховуючи інтереси дитини, а також те, що батько фактично сам припинив спілкування з дитиною та пояснення останнього про небажання спілкуватись з батьком, відсутність доказів щодо наявних перешкод у спілкуванні дитини та батька, суд дійшов висновку, що задоволення первісного позову буде суперечити інтересам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. З цих підстав, а також враховуючи задоволення зустрічної позовної заяви, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей з дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні первісного позову, судовий збір у розмірі 840,80 грн. судом покладається на [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судовий збір у розмірі 908 грн. судом покладається на відповідача.

Outcome: approved