Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

07.02.2020 позивач звернувся до суду із позовом у якому просить: 1) визнати недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.06.1998 №1054; 2) визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки, загальною площею 0,22219 га, кадастровий номер 1210100000:02:186:0224, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Міссіяж О.А. та зареєстрований в реєстрі за №575; 3) скасувати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,22219 га, кадастровий номер 1210100000:02:186:0224, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1921470112101: - за [PERSON] , на підставі рішення ВК ДМР від 18.06.1998 №1054 (1154), номер запису про право власності: 33365426, державний реєстратор - Гладков Ю.В. КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу»; - за [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу №575 від 01.10.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , номер запису про право власності: 33477286, державний реєстратор приватний нотаріус МНО Міссіяж О.А; - визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,22219 га, кадастровий номер 1210100000:02:186:0224 у державному земельному кадастрі, виключити відомості щодо кадастрового номеру вказаної земельної ділянки. В судовому засіданні 09.06.2022 представник позивача позовні вимоги підтримаkf, просиkf їх задовільнити, з підстав викладених у позові. Зазначила, що копію оскаржуваного рішення, яке долучено до позову отримано в архіві. Щодо нерухомого майна, яке розміщено на спірній земельній ділянці та зареєстровано на праві власності за відповідачем, позивач не має інтересу та претензій. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечила з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Вказала також, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Представники інших відповідачів та третіх осіб, будучи повідомленими про судове засідання, не з`явилися. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування\~позову позивач зазначає, що земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, по [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Під-час проведення службового розслідування було встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 18.06.1998 №1054, приватному підприємцю [PERSON] надано у приватну власність вказану земельну ділянку. Таке рішення є підробленим, оскільки, за наявною у позивача інформацією, рішенням Виконавчого комітету ДМР №1054 від 18.06.1998 надано земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] у тимчасове користування ЗАТ «Престиж». Окрім того, повноваження щодо розпорядження земельними ділянка належали місцевій раді народних депутатів а не виконавчому комітету. В подальшому [PERSON] відчужив земельну ділянку в користь [PERSON] . Також земельна ділянка була неправомірно сформована та їй присвоєно кадастровий номер. Позивач вказує, що земельна ділянка вибула з комунальної власності з порушенням чинного законодавства поза волею Дніпровської місткої ради, а відтак наявні підстав для задоволення позовних вимог. Згідно відзиву,\~Виконавчий комітет\~Дніпровської міської\~ради визнає позов та наводить доводи, ідентичні позовній заяві. Згідно відзиву,\~Головне управління\~Держгеокадастру у\~Дніпропетровській області просить відмовити у задоволенні позову до управління, зазначає, що воно не є належним відповідачем у даній справі. Згідно відзиву,\~ [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позовні вимоги є недоведеними, не наведено підстав недійсності оскаржуваного договору. [PERSON] набув право власності на земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору від особи, право власності якої було зареєстровано у відповідному державному реєстрі. [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки. Відповідач [PERSON] право на подання відзиву не скористався. Треті особи правом на подання заперечень не скористалися. Заяви клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 28.04.2020 відкрито провадження у справі. Ухвалою від 28.04.2020 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову. Постановою Дніпровського апеляційного суд від 28.07.2020 вказану ухвалу суду першої інстанції скасовано, постановлено нову, якою заяву позивача задоволено частково, заборонено вчинення дії щодо відчуження, а також реєстраційних дій щодо відчуження спірної земельної ділянки. Ухвалою від 24.11.2020 справу прийнято до розгляду судом у складі головуючого Цитульського В.І. Ухвалою від 23.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Обставини, встановлені судом. Згідно витягу із Державного земельного кадастру вбачається реєстрація земельної ділянки 03.09.2019, площа 0,2222 га., комунальна власність, кадастровий номер 1210100000:02:186:0224, [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в такому реєстрі наявні наступні записи щодо вказаної земельної ділянки: - №33365426 від 24.09.2019, державний реєстратор Гладков Ю.В., КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу», рішення цього ж державного реєстратора №48834181 від 24.09.2019, за [PERSON] на підставі рішення №1154 від 18.06.1998, Дніпровська міська рада; - №33477286 від 01.10.2019, приватний нотаріус Міссіяж О.А., рішення останньої №48955158 від 01.10.2019 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 575 від 01.10.2019. Позивачем долучено копію рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.06.1998 №1054 «Про надання громадянину [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] у приватну власність для обслуговування автостоянки з автомийкою». Представник позивача в судовому засіданні ствердила, що копія вказаного рішення отримана із архіву. До такого рішення долучено копію заяви про отримання земельної ділянки та її план. Згідно договору купівлі-продажу від 01.10.2019, реєстровий номер 575, [PERSON] продав, а [PERSON] купив спірну земельну ділянку за 445\~217 грн. У договорі вказано, що земельна ділянка належить продавцю на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.06.1998 №1054. Розпорядженням Міського голови м. Дніпра від 22.01.2020 призначено службове розслідування незаконного вибуття земельних ділянок із комунальної власності територіальної громади. У відповідності до протоколу засідання виконкому міської ради від 18.06.2018 Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було прийнято наступні рішення: за №75 Про надання земельної ділянки по [ADDRESS] у спільне тимчасове користування ЗАТ «Салон Престиж», рішення №1054; за №176 про передачу земельних ділянок у приватну власність у садівничому товаристві «Лісова казка» (Амур-нижньодніпровський район) для садівництва, рішення №1154. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в такому реєстрі наявні записи про реєстрацію права власності на комплекс по обслуговуванню автомобілів, площею 925,7 к.м., що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , останній запис, на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2017, за [PERSON] . Позивачем сплачено судовий збір: 8\~408 грн. за подання позову; 1\~051,50 грн. за подання заяви про забезпечення позову; 2\~102 грн. за подання апеляційної скарги на ухвалу, якою відмовлено у забезпеченні позову. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У відповідності до п.1 ч.1 ст.9 Земельного кодексу України від 18.12.1990, що діяв на час прийняття оскаржуваного рішення, до відання\~сільських,\~селищних і\~міських районного\~підпорядкування Рад\~народних депутатів\~у галузі\~регулювання земельних\~відносин на\~їх території\~належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №367/2259/15, у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Крім того, варто зазначити, що захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до\~закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. За висновком, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №2-74/2009, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Відповідно до ст.387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За приписами ч.1 ст.388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постановах від 05.12.2018 у справі №522/2201/15-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц Велика Палата\~Верховного суду погодилася із висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 17.02.2016 (провадження № 6-2407цс15) за яким віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У вказаних постановах Велика Палата\~Верховного суду\~також погодилася із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.12.2014 (провадження № 6-140цс14) за яким, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.06.2020 у справі №906/516/19 зроблено висновок щодо застосування статті 26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, згідно з яким: «у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини 2 статті 26\~Закону України\~"Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний господарський суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе\~забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав. Аналогічні висновки\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Касаційного\~господарського суду від 20.08.2020 у справі №916/2464/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 у справі №352/1021/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 у справі №361/3659/18. Висновки суду. 1. Факт підроблення рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.06.1998 №1054 доводиться позивачем виключно протоколом виконкому міської ради, де під цим номером та датою вказано про прийняття іншого рішення. Разом із тим, звертаючись із позовом, позивачем надано суду копію рішення від 18.06.1998 №1054, яке стосується спірної земельної ділянки та одного із відповідачів. Як ствердив в судовому засіданні представник позивача така копія відповідає рішенню, яке міститься в архіві позивача. Позивачем не доведено, що рішення в архіві було замінено, що підпис та печатка на рішенні є підробленими. Відтак слушними є доводи представника відповідача про те, що помилка може бути допущена у протоколі виконкому міської ради. Тому суд приходить до висновку про недоведеність обставини підроблення вказаного рішення. 2. Зазначення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як підстави для реєстрації права власності номеру рішення 1154, а не 1054, зважаючи на інші матеріали справи є помилкою. При цьому, визначальним є наявність самого рішення від 18.06.1998 №1054, яке стосується спірної земельної ділянки та одного із відповідачів. 3. Суд погоджується із доводами позивача, що правом розпорядження земельними ділянкам, станом на час прийняття оскаржуваного рішення, була наділена міських Рада народних депутатів а не її виконавчий комітет. Проте, враховуючи висновок, викладений у п.1, до даних правовідносин підлягає застосуванню принцип «належного урядування», ст.1 Першого протоколу до Конвенції та принцип «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини. Зокрема, помилка територіальної громади, яка полягала у наданні земельної ділянки [PERSON] виконавчим комітетом а не радою, не може виправлятися за рахунок останнього власника земельної ділянки. При цьому суд звертає увагу, що згідно загаданого вище протоколу виконкому міської ради, виконком прийняв 246 рішень, більшість із яких щодо розпорядження земельними ділянками. Визначаючи «справедливий баланс» слід врахувати також принцип єдності юридичної долі земельної ділянки із розташованою на ній будівлею та факт належності [PERSON] права власності на розміщене на земельній ділянці нерухоме майно. Представник позивача ствердила, що позивач не має претензій щодо реєстрації такого майна та не претендує на нього. 4. Звертаючись із позовом позивач стверджує, що він захищає своє право власності на майно, яке вибуло із його володіння поза його волею. Між позивачем та останнім власником земельної ділянки не існує договірних відносин. За таких обставин належним способом захисту порушеного права є виключно віндикаційний позов. Проте такого, в межах даної справи, не заявлено. Також, у будь-якому випадку, на час звернення із позовом до суду та вирішення справи судом неналежним способом захисту є вимоги про скасування записів про державну реєстрацію. Відтак звертаючись із позовом до суду позивач не надав достатніх та переконливих доказів на їх доведення, клопотань про витребування доказів чи про призначення судових експертиз також не заявляв, а крім того обрав неналежний спосіб захисту як в цілому так і в межах обраного способу заявив неналежну вимогу. Враховуючи наведене, позов Дніпровської міської ради не може бути задоволеним. Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших судових витрат не заявлено. Тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed