Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить припинити право користування квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що він є власником даного житлового будинку, а відповідачі вже протягом більш як один рік не проживають в даному будинку, чим і порушують права власника на вільне володіння та користування власним майном. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просив здійснити розгляд справи за його відсутності (а.с. 54), позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомляли, відзив на позовну заяву не подавали, а тому суд вважає можливим слухати справу у їх відсутність відповідно до ст.\~280\~ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області Червонописького В.С. від 18.01.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У відповідь на запит суду від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області адреса не було підтверджено адресу місця реєстрації: [ADDRESS] , за відповідачами (а.с. 15-18). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України). Відповідно до статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п. 2 ст. 8 Конвенції. За порівняльним аналізом ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст..150, 156 у поєднанні зі ст. 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не були і не є членами його сім`ї. Згідно зі ст.405 ЦК член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом. Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказав, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації ним права користування та розпоряджання належного йому нерухомим майном, тобто метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п. 2 ст. 8 Конвенції. Аналізуючи матеріали справи суд встановив, що позивачем не надано доказів того, що спірний житловий будинок належить йому на праві приватної власності. Крім того, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідачі зареєстровані і спірному будинку але не користуються ним, оскільки матеріали позовної заяви не містять акту обстеження матеріально-побутових умов, на які посилається позивач як на доказ. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної\~власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed