Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.09.2021 року звернувся з названим позовом до суду, в якому вказав, що він з відповідачем перебував у шлюбі. Шлюб 06.04.2021 року було розірвано. За час шлюбу відповідач здійснювала підприємницьку діяльність та була зареєстрована як фізична особа-підприємець. В підприємницьку діяльність вкладались спільні сімейні кошти. Позивач зазначив, що не знав про стан підприємницької діяльності дружини та остання повідомляла, що підприємницька діяльність не принесла жодного доходу, що стало підставою для припинення підприємницької діяльності. Позивач зазначив, що згідно даних декларації про дохід від зайняття підприємницькою діяльністю\~ [PERSON] , дохід становить 953645 гривень. Окрім того згідно декларації у розпорядженні [PERSON] перебували грошові кошти в сумі 300000 гривень та 25000 євро. Про наявність коштів позивачу стало відомо лише з відкритого доступу де Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 953645 гривень та стягнути з [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя 476822,50 гривні. В подальшому позивачем 17.02.2022 року було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що згідно отриманої інформації згідно ухвали Володарського районного суду Київської області, за 2019 рік та 2020 рік, розмір доходів [PERSON] становить 3478543,12 гривні, тому [PERSON] просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 3478543,12 гривні та стягнути з [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя 1739271,50 гривню. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. По справі встановлено, що сторони перебували в шлюбі. Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 06.04.2021 року № 144/292/21 шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.14). Позивач в позовній заяві вказав, що за час шлюбу відповідач здійснювала підприємницьку діяльність та була зареєстрована як фізична особа-підприємець (т.1 а.с.15). Окрім того зазначив, що в підприємницьку діяльність вкладались спільні сімейні кошти. Позивач вказує, що йому не було відомо про стан підприємницької діяльності дружини та остання повідомляла, що підприємницька діяльність не принесла жодного доходу, що стало підставою для припинення підприємницької діяльності. Згідно даних декларації за 2019 рік про дохід від зайняття підприємницькою діяльністю\~ [PERSON] , дохід становить 953645 гривень (т.1 а.с.17). Окрім того згідно декларації у розпорядженні [PERSON] перебували грошові кошти в сумі 300000 гривень та 25000 євро (т.1 а.с.17). Про наявність коштів позивачу стало відомо лише з відкритого доступу де Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та копію декларації приєднано до матеріалів справи. Позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 953645 гривень та стягнути з [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя 476822,50 гривні. 17.02.2022 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.151-152), в якій зазначив, що згідно отриманої інформації згідно ухвали Володарського районного суду Київської області, за 2019 рік та 2020 рік, розмір доходів [PERSON] становить 3478543,12 гривні (т.2 а.с.27), тому [PERSON] просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 3478543,12 гривні та стягнути з [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя 1739271,50 гривню. Так, згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Вимогами ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц). Разом з тим жодних належних, допустимих і достатніх доказів того, що вказані кошти набуті сторонами за час шлюбу та знаходяться в їх спільній сумісній власності суду не представлено. Сам факт зазначення в декларації відповідачки про наявність в неї коштів в період шлюбу не свідчить про те, що вказані кошти є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між сторонами. Окрім того, як встановлено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, кошти з рахунку були зняті (витрачені) під час шлюбу сторін, а отже використані на потреби сім`ї. Жодних доказів того, що відповідач придбала будь-яку нерухомість чи інше майно, що могло б свідчити про наявність спірних коштів, які за словами позивача відповідач від нього приховала, в судовому засіданні надано не було. Окрім того, позивач в судовому засіданні ствердив, що за час шлюбу він офіційно не працював, тож відповідно не заробляв коштів на утримання сім`ї. Відтак в задоволенні позову в цій частині слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. \~

Outcome: dismissed