Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

15 лютого 2022 року до Вишгородського районного суду київської області надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] особою, що втратила право користування житловим будинком. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є власником будинку [ADDRESS] , який йому подарований батьком [PERSON] . Відповідно до інформації, що міститься у довідці виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області №2166/02-25 від 30 листопада 2021 року у житловому приміщенні зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13 лютого 2007 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13 лютого 2001 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 10 серпня 2017 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 27 травня 2020 року. Відповідач [PERSON] , незважаючи на факт реєстрації у будинку з 13 лютого 2001 року, фактично ніколи не проживав у зазначеному будинку, не сплачував комунальні платежі, в утриманні житла участі не брав, особистих речей у будинку не має. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинять, відповідач добровільно визнав собі інше місце проживання і будинком тривалий час не користується без поважних причин. Наявність реєстрації відповідача у будинку перешкоджає позивачу здійснювати право власності, а тому він змушений звернутися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Після виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено у судове засідання на 20 квітня 2022 року о 12:30. У зв`язку із введенням 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із проведенням бойових дій на території Вишгородського району Київської області та з урахуванням наказу Голови Вишгородського районного суду Київської області Котлярової І.Ю. № 5а від 2 березня 2022 року «Про визначення особливостей роботи Вишгородського районного суду Київської області в умовах воєнного часу», наказу виконуючого обов`язки Голови суду від 4 квітня 2022 року № 8-а «Про скасування наказу №5а від 2 березня 2022 року «Про визначення особливостей роботи Вишгородського районного суду Київської області в умовах воєнного часу», копія ухвали про відкриття провадження у справі та судові повістки сторонам не надсилалися. Оскільки у судове засідання, призначене на 20 квітня 2022 року сторони не з`явилися та не були повідомлені з поважних причин про день, час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 17 червня 2022 року на 09:30 про що повідомлено сторін та їм надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу, крім цього, копію позовної заяви з додатками та розміщено на офіційному сайті суду оголошення про його виклик до суду. 31 травня до суду надійшло клопотання від представника третьої особи Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про розгляд справи без участі третьої особи, проти задоволення позовних вимог не заперечують. У призначене судове засідання з`явились позивач та свідки. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не надіслав до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Оскільки заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило, враховуючи подане представником третьої особи клопотання про розгляд справи у його відсутності, думку позивача, суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності осіб, що не з`явилися на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити, а також допитати у якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які можуть підтвердити факт відсутності відповідача у будинку та його не проживання з часу реєстрації. Щодо отримання відповідачем судової кореспонденції за місцем реєстрації пояснив, що пошта для відповідача на їхню адресу не надходить та йому не відомо, хто міг отримати пошту за брата, припускає, що він міг отримати у поштовому відділенні, або іншим чином. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , пояснив суду, що він є батьком як позивача так і відповідача у справі. Старший син [PERSON] був зареєстрований у будинку за його згодою, як колишнього власника та батька, для того, щоб він не був безхатьком, при цьому син ніколи не проживав у будинку та його особистих речей в будинку не має. Тривалий час син не відповідає на дзвінки, а тому йому не відомо місце перебування відповідача, перешкод у користуванні житлом старшому сину ніхто не чинив. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , пояснила суду, що вона є сестрою позивача та відповідача, з братом-позивачем спілкується постійно, а брата-відповідача не бачила давно, з ним не спілкується та не знає де він перебуває, у смт Димер він також не з`являється. Востаннє брата бачила 17-18 року тому. Свідок зазначає, що кожні вихідні вона буває у будинку брата-позивача у якому він зареєстрований та проживає, речей брата-відповідача у будинку немає, йому ніхто не чинив перешкоди у користуванні будинком. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , пояснила суду, що вона є дружиною позивача та проживає у спірному будинку з 2006 року. Відповідача у вказаному будинку ніколи не бачила, ніколи та ніхто йому не забороняв проживати, спроб заселитися у нього не було, кореспонденція на його ім`я не надходить та ними не отримується. Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом установлено, що згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І. від 5 грудня 2013 року та зареєстрованого в реєстрі за №1021, [PERSON] , [INFO] , передав безоплатно у власність, а [PERSON] , [INFO] , прийняв як дарунок житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області Єременко Т.М. 19 липня 2000 року за реєстровим номером № 5275. З довідки виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 30 листопада 2021 року №2166/02-25, убачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13 лютого 2007 року по даний час; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13 лютого 2001 року по даний час; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 10 серпня 2017 року по даний час; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 27 травня 2020 року по даний час. Місце реєстрації позивача за вказаною адресою також підтверджується копією паспорта його особи. З акту №204/М-А обстеження житлово-побутових умов проживання, складеного 23 листопада 2021 року депутатом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області Мельниченко Ю.М. в присутності: [PERSON] , [PERSON] (сусіди), [PERSON] (сусіди), з метою виявлення осіб, які фактично проживають у будинку [ADDRESS] , встановлено, що житловий будинок належить заявнику [PERSON] та на час обстеження у вказаному приміщенні, незважаючи на реєстрацію, фактично не проживає брат власника [PERSON] . Фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з лютого 2001 року та по даний час. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог статей16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються статтями 71, 72 ЖК УРСР у разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та статтею 405 ЦК України у разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] , який належить позивачу [PERSON] , не проживає більше року без поважних причин. Як встановлено судом, реєстрацію місця проживання відповідача за вказаною адресою було здійснено формально 13 лютого 2001 року, він у будинку ніколи не проживав, не намагався вселитися, не сплачує комунальні платежі, не несе інших витрат по утриманню будинку, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою, особистих його речей у будинку немає, а його реєстрація у будинку перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, так як він не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним йому нерухомим майном тільки через те, що за реєстрацією у належному йому будинку значиться відповідач. Перешкод у користуванні будинком відповідачу не чинили та згідно акту обстеження житлово-побутових умов, він проживає за іншою адресою у іншому місті. Згідно із частиною першою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (виключено на підставі Закону № 1871-IX від 05.11.2021) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до\~пункту 2\~частини першої\~статті 18\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» (набрав\~чинність 01.12.2021) зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Згідно із\~пунктом 6\~частини першої\~статті 24\~вказаного Закону\~орган реєстрації\~вносить зміни\~до реєстру\~територіальної громади\~на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки судом встановлено, що відповідач більше без поважних причин не проживає у будинку [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: approved