Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - відповідач, ТОВ «ЛК «Еталон»), в якому просить стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість, яка виникла через невиконання рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2018 року у справі № 288/249/18 за період з 31.08.2018 року до 31.08.2021 року у розмірі 18 012,73 грн. інфляційного збільшення боргу та 6 994,88 грн. 3 % річних, що разом становить 25 007,61 грн., а також судові витрати у справі. В обґрунтування позову позивач зазначає, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 19.04.2018 року у справі № 288/249/18» визнано недійсним договір фінансового лізингу від 01.12.2017 року № 005483, укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Еталон». Стягнуто із ТОВ «ЛК «Еталон» на користь [PERSON] грошові кошти на загальну суму 66 650,00 грн., а саме: 65 000,00 грн. - сплачені позивачем кошти на виконання умов договору; 650,00 грн. - збитки, завдані позивачу внаслідок виконання умов договору; 1 000,00 грн. - на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 11 000,00 грн. На виконанні у Печерському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавчий лист, виданий Попільнянським районним судом Житомирської області 15.06.2018 року у цивільній справі № 288/249/18 про стягнення з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь [PERSON] грошових коштів на загальну суму 77 650,00 грн. Станом на дату подання цієї позовної заяви відповідачем не повернуто грошових коштів. Враховуючи те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати грошових коштів у сумі 77 650,00 грн., у позивача відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат у сумі 18 012,73 грн. та 3 процентів річних у сумі 6 994,88 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ЛК «Еталон» про стягнення заборгованості та призначено судове засідання для розгляду справи на 08.11.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року відкладено розгляд справи на 16.02.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2022 року відкладено розгляд справи на 22.06.2022 року. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до ч. 10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходження ТОВ «ЛК «Еталон» зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу направлялась судова повістка про виклик до суду рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на зазначену в позовній заяві адресу, проте конверт повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача - [PERSON] подав клопотання про розгляд справи без участі позивача та прийняття заочного рішення, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відзив на позов відповідач не подав. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 19.04.2018 року у справі № 288/249/18 визнано недійсним договір фінансового лізингу від 01.12.2017 року № 005483, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Еталон». Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь [PERSON] грошові кошти на загальну суму 66 650,00 грн., а саме: сплачених позивачем на виконання умов договору - 65 000,00 грн.; збитків завданих позивачу внаслідок виконання умов договору - 650,00 грн.; відшкодування моральної шкоди - 1 000,00 грн. Стягнуто із ТОВ «ЛК «Еталон» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 11 000,00 грн. 09.07.2018 року старшим державним виконавцем Печерському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого Попільнянським районним судом Житомирської області 15.06.2018 року у цивільній справі № 288/249/18 про стягнення з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь [PERSON] грошових коштів на загальну суму 77 650,00 грн. Згідно листа Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.08.2020 року, рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 19.04.2018 року у справі № 288/249/18 не виконане. За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Наведений правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь [PERSON] грошових коштів на загальну суму 76 650,00 грн. зобов`язання відповідача сплатити вказану заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного його виконання. Судом встановлено, що рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 19.04.2018 року у справі № 288/249/18 в частині стягнення грошових коштів не виконане ТОВ ЛК «Еталон». На час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про виконання цього рішення. За встановлених обставин, оскільки відповідач не виконує судове рішення про стягнення із нього на користь позивача заборгованості, відтак позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, розмір інфляційних втрат за період не виконання рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 19.04.2018 року становить 18 012,73 грн., розмір трьох процентів річних - 6 994,88 грн., а всього - 25 007,61 грн. Наданий позивачем розрахунок відповідачем не спростований. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому, враховуючи факт не виконання відповідачем судового рішення, відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. за подання позову до суду, що підтверджується квитанцією від 30.08.2021 року № 0.0.2248511499.1. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 908 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. У статті 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу: копію угоди про надання адвокатської допомоги від 11.12.2017 року; копію додаткової угоди № 3 від 08.11.2021 року до договору про надання правничої допомоги віл 11.12.2017 року; копію звіту про надані послуги відповідно до додаткової угоди № 3 від 08.11.2021 року до договору про надання правничої допомоги віл 11.12.2017 року; копію акту надання послуг від 08.11.2021 року; копію квитанції від 10.11.2021 року № 0.0.2333788762.1 на суму 5000,00 грн. За змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги в разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена. За таких обставин, оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved