Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

09.06.2022 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання членом квартиронаймача, встановлення факту проживання на правових підставах та визнання права користування жилим приміщенням. В позовній заяві вказувала на те, що з 25.08.2008 року [PERSON] працюючи в Полтавській місцевій прокуратурі перебував на обліку у виконкомі Полтавської міської ради як особа, що потребує житла. У 2011 році [PERSON] та [PERSON] утворили сім`ю та з 2012 року спільно проживали у квартирі [ADDRESS] яку останній тримав 21.09.2010 року на підставі рішення виконкому Полтавської міської ради № 333. 22.06.2016 року виконавчим комітетом Полтавської міської ради було прийнято рішення № 118 відповідно до якого квартиру [ADDRESS] на підставі клопотання Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області у зв`язку з відсутністю потреби використання службового приміщення та з огляду на наявність факту вселення, було виключено зі складу службових прокуратури м. Полтави і закріплено за [PERSON] із зняттям з квартирного обліку. 15.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Позивачка вказує, що починаючи з 2012 по теперішній час проживала у квартирі [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] та вели спільне господарство. [INFO] [PERSON] помер. 19.04.2022 року [PERSON] отримавши свідоцтво про смерть [PERSON] здійснила його поховання. Оскільки факт проживання разом із чоловіком за його місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] та перебування у зареєстрованому шлюбі не дають право позивачу переукласти договір з КП «ЖЕО № 2» про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та переоформити на [PERSON] права квартиронаймача вона вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 15.06.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, просила розглядати справу без її участі, позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, судом повідомлялися у встановленому законом порядку. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що у січні 2012 року [PERSON] та [PERSON] утворили сім`ю та проживали разом у квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, що підтверджується довідкою КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради від 29.04.2022 року та актом про проживання осіб, складеного 19.05.2022 року сусідами будинку [ADDRESS] , засвідченого КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради. 15.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Шевченківському районному у м. Полтаві ВДРАЦС ГТУЮ в Полтавській області, актовий запис № 151. Відповідно до рішення виконкому Полтавської міської ради № 208 від 25.06.2008 року вбачається, що [PERSON] працюючи в Полтавській місцевій прокуратурі перебував на обліку у виконкомі Полтавської міської ради як особа, що потребує житла під порядковим номером № 4122. Відповідно до рішення виконкому Полтавської міської ради № 333 від 21.09.2010 року [PERSON] отримав квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2010 року [PERSON] отримав ордер та заселився у вищевказану квартиру, де і був зареєстрований з 23.10.2010 року. При цьому, відповідно до п. 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, вищевказаний ордер на житло № [NUMBER] був зданий [PERSON] у КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради. Відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради № 118 від 22.06.2016 року вбачається, що квартиру [ADDRESS] на підставі клопотання Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області у зв`язку з відсутністю потреби використання службового приміщення та з огляду на наявність факту вселення, було виключено зі складу службових прокуратури м. Полтави і закріплено за [PERSON] із зняттям з квартирного обліку. Судом встановлено, що з 23.10.2010 року між [PERSON] та КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради укладено договір як з квартиронаймачем та балансоутримувачем квартири [ADDRESS] про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] не була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.04.2022 року, виданим Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Відповідно до свідоцтва про поховання, виданого КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» від 19.04.2022 року вбачається, що [PERSON] здійснила поховання [PERSON] . У зв`язку з відсутністю реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] вона позбавлена можливості переукласти договір з КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та переоформити на себе права квартиронаймача після смерті свого чоловіка [PERSON] . У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Статтю 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 61, ст.ст. 64, 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Судом встановлено під час розгляду справи, що основний квартиронаймач [PERSON] помер [INFO] , а основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , стала його дружина [PERSON] , яка проживала у спірній квартирі з 2011 року та на час смерті [PERSON] . Факт проживання [PERSON] у спірній квартирі разом з [PERSON] з січня 2012 року підтверджується матеріалами справи, зокрема довідкою КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради від 29.04.2022 року та актом про проживання осіб, складеного 19.05.2022 року сусідами будинку [ADDRESS] , засвідченого КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради. Частиною 1 ст. 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР). При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом ст. 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04. 1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 у справі № 6-60цс12. Під час розгляду справи встановлено, що подання позову обумовлено тим, що [PERSON] , дружина померлого основного наймача [PERSON] набула рівного права з наймачем, який помер, права користування жилим приміщенням оскільки є членом сім`ї померлого наймача, обставини тривалого спільного проживання, сімейні (родинні) відносини та ведення спільного господарства підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а тому переслідуючи мету ефективного захисту прав та інтересів позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Отже, на підставі оцінки встановлених фактичних обставин та аналізу наведених норм матеріального права суд вважає обґрунтованими і доведеними вимоги про визнання позивача членом квартиронаймача, встановлення факту проживання на правових підставах та визнання права користування жилим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved