Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказав, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка перебувала у шлюбі з [PERSON] і проживала за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок за вказаною адресою зареєстрований в цілому на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12 березня 1997 року. Після смерті матері він, [PERSON] , звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Але в подальшому у видачі свідоцтва про право власності на спадщину нотаріусом було відмовлено по причині відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок та небажання [PERSON] вчинити дії у відповідності до ст. 63 СК України та ст. 71 Закону України «Про нотаріат» щодо оформлення свідоцтва про право власності на часту у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя. Через це він, [PERSON] , не зміг отримати свідоцтво про право власності на частину житлового будинку, яким, на його переконання, [PERSON] і [PERSON] володіли як спільним майном подружжя, бо побудували його спільно у 1994 році під час шлюбу. Ще однією причиною для відмови з боку нотаріуса слугувало те, що прізвище позивача [PERSON] не співпадає із прізвищем його матері [PERSON] на час укладання шлюбу. Через він позбавлений можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини після смерті матері, тому й змушений був звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 04 жовтня 2021 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду у підготовчому засіданні. Одночасно від Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області була витребувана інформації про осіб, які звертались із заявами про прийняття або про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] та вчинених у таких справах нотаріальних дій. Відповідачем [PERSON] подано відзив від 25 листопада 2021 року, в якому він просив відмовити в задоволенні позову з таких підстав. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15 листопада 1978 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області. На заміну вказаного документа ним було отримано свідоцтво про право власності особистої власності на житловий будинок на підставі рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради народних депутатів № 0172 від 09 липня 1996 року. Це підтверджує, що житловий будинок був придбаний ним за особисті кошти задовго до реєстрації 05 лютого 1993 року шлюбу з [PERSON] . Ба більше, перебудова житлового будинку була проведена ним, [PERSON] , до 1991 року, що передує укладенню шлюбу. Натомість позивач [PERSON] не надав доказів на підтвердження того, що житловий будинок був набутий подружжям [PERSON] і [PERSON] за рахунок спільної праці або що певна частка у житловому будинку була створена за рахунок спільної праці подружжя. Правовідносини з виникнення спільної власності подружжя до 2004 року регулювались Законом України «Про власність» та Кодексом про шлюб та сім`ю України. Тому посилання позивача на норми Сімейного кодексу України на обґрунтування підстав виникнення у [PERSON] права спільної сумісної власності на житловий будинок являються хибними. Та оскільки після смерті [PERSON] відсутня спадщина, слід відмовити в задоволенні вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту родинних відносин з матір`ю, оскільки відсутній спір про право як підстава для звернення до суду з позовом, та роз`яснити позивачу про необхідність звернення до суду з відповідною заявою в порядку окремого провадження. Представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив від 13 грудня 2021 року, в якій вона вказала на таке. Житловий будинок по [ADDRESS] , який був придбаний відповідачем [PERSON] у 1978 році, був знесений, а на його місці у 1994 році був збудований новий житловий будинок спільними зусиллями подружжя [PERSON] і [PERSON] . Хоча на даний момент на земельній ділянці знаходяться фактично два житлові будинки. Але остання інвентаризація будівель, розташованих на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , була проведена у квітні 1996 року, і було зафіксовано те, що житловий будинок був збудований у 1994 році. Але відповідач [PERSON] приховує обставини будівництва двох нових житлових будинків в період перебування у шлюбі з [PERSON] , якій мала б належати 1/4 частка від житлових будинків. Представник позивача [PERSON] також вказала, що встановлення факту родинних відносин з матір`ю необхідне позивачу для визнання права власності на спадкове майно. Відповідачем [PERSON] були подані заперечення від 10 січня 2022 року на відповідь представника позивача на відзив. У підготовчому засіданні, яке відбулось 26 січня 2022 року, ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, заперечення відповідача залишені без розгляду, оскільки були подані без документів, які б підтверджували надсилання таких заперечень і доданих до них доказів позивачу [PERSON] . Ухвалою від 15 лютого 2022 року були витребувані від Харківського відділу державної РАЦС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) актових записів про реєстрацію та розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] . Інших процесуальних заяв по суті справи сторонами не подано. У вступному слові представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі та надала такі пояснення. У лютому 1993 року мати позивача зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила своє прізвище на [PERSON] . Вже у 1994 році за адресою: [ADDRESS] , був збудований житловий будинок, що відорано в документах технічної інвентаризації і технічному паспорті, виготовленому у 1996 році. З огляду на рік побудови житлового будинку його слід вважати спільним майном подружжя. Особисто [PERSON] , мати позивача, у житловому будинку виконувала оздоблювальні роботи. До того ж, відповідач [PERSON] визнавав ту обставину, що будинок був побудований ним спільної з дружиною [PERSON] , але потім від цього відмовився. [PERSON] померла [INFO] , позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини після неї. Але з`ясувалось, що прізвище позивача [PERSON] має відмінність у написанні прізвища його матері, зазначеним у свідоцтві про укладення шлюбу з його батьком [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. З огляду на подану раніше відповідачем [PERSON] заяву про розгляд справи за його відсутності суд дійшов висновку про можливість проведення судового розгляду за його відсутності та на підставі поданих ним доказів. В судовому засіданні, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим повторно 11 серпня 2017 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин Головного територіального управління юстиції у Харківській області, підтверджується те, що позивач [PERSON] народився [INFO] та його батьками є [PERSON] і [PERSON] . Записом акту про одруження № 125 від 22 липня 1967 року, зареєстрованого у Мереф`янській міській раді депутатів трудящих, підтверджується те, що громадяни на ім`я (зазначено російською мовою) « [PERSON] » і « [PERSON] », яка народилась [INFO] в с. Кислин Маньківського району Черкаської області, зареєстрували шлюб. Подружжям було обране спільне прізвище (зазначено російською мовою) « [PERSON] ». Шлюб вказаних осіб був розірваний 04 липня 1984 року, що про у виконавчому комітеті Харківської районної ради депутатів трудящих було складено актовий запис № 418. В ньому зазначено, що після розірвання шлюбу дружині на ім`я (далі зазначено російською мовою) « [PERSON] », [INFO] , присвоєно дошлюбне прізвище « [PERSON] ». З свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого повторно відділом РАЦС Люботинського міського управління юстиції 22 січня 2008 року, вбачається, що громадяни на ім`я [PERSON] , який є відповідачем в даній справі, і [PERSON] , яка народилась [INFO] в с. Кислин Маньківського району Черкаської області, зареєстрували шлюб 05 л.того 1993 року. Подружжям було обране спільне прізвище « [PERSON] ». [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого повторно 07 серпня 2020 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим повторно 27 січня 2021 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), підтверджується те, що [PERSON] , яка [INFO] в с. Кислин Маньківського району Черкаської області, померла [INFO] в м. Люботин Харківської області. За ініціативою представника позивача під час розгляду справи було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила суду, що останні шість років проживає в [ADDRESS] , та її земельна ділянка межує з ділянкою по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] підтвердила, що була знайома з [PERSON] та доволі часто спілкувала з нею особисто. Також вона знайома з [PERSON] , який, зазвичай, на вихідні дні приїздив до своєї матері [PERSON] і допомагав їй по господарству. Під час особистого спілкування [PERSON] часто розповідала їй, [PERSON] , про [PERSON] , якого називала своїм рідним сином. Аналізуючи досліджені докази та показання свідка, суд дійшов висновку, що померла [PERSON] і [PERSON] , яка вказана у свідоцтві про народження позивача, являються однією і тією ж особою, і відмінність у написанні прізвищ позивача і його матері виникла внаслідок перекладу прізвища з російської на українську мову під час створення записів у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. У зв`язку із смертю [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина, як це передбачено ст. 1220 ЦК України. Згідно із положеннями ст. 1261 ЦК України до першої черги спадкування за законом відносяться діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 04 жовтня 2021 року у шестимісячний строк після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернувся лише [PERSON] . Його заява була прийнята 11 лютого 2021 року та відкрита спадкова справа № 33П/2021. Записами у будинковій книзі для реєстрації громадян, яка проживають у будинку [ADDRESS] , підтверджується те, що в цьому будинку разом з [PERSON] на час її смерті був зареєстрований та постійно проживав [PERSON] , що дає підстави вважати його таким, що прийняв спадщину у належний спосіб, оскільки він не заявив про відмову від неї. Отже позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] являються спадкоємцями, які прийняли спадщину після [PERSON] . Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом, стверджував, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті його матері [PERSON] входить частина житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та яким його мати володіла спільно з чоловіком [PERSON] як спільним майном подружжя. Але такі доводи позивач не підтвердив належними і допустимими доказами, тому суд їх відхиляє з огляду на таке. Наразі спірний житловий будинок належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 12 березня 1997 року виконавчим комітетом Люботинською міською радою народних депутатів. У свідоцтві вказано, що воно видано на заміну договору купівлі-продажу, посвідченого 15 листопада 1978 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області. З представленого відповідачем примірника договору купівлі-продажу, посвідченого 15 листопада 1978 року, вбачається, що [PERSON] був придбаний житловий будинок житловою площею 23,88 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ст. 24 КпШС України, в редакції станом на 05 лютого 1993 року, кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст.ст. 22, 25 КпШС України, які діяли під час виникнення правовідносин, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КЗпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності. З представленого стороною позивача технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ станом на 01 квітня 1996 року, вбачається, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , на той час розташовувався житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 61,70 кв.м, житловою площею 47,80 кв.м., з тамбуром літ. «а» та надвірні будівлі: сараї літ. «Б», «В» і «Г», душ літ. «Е», вбиральня літ. «Д», навіс літ. «З», альтанка літ. «Ж», погреб літ. «вп». В технічному паспорті у графі «Год постройки» позначено «1994». В технічному паспорті наявний відбиток штампу про самовільне будівництво житлового будинку літ. «А-1» в цілому. Проведення технічної інвентаризації житлового будинку саме 01 квітня 1996 року також підтверджено листом КП «Люботинське АПБ» Люботинської міської ради Харківської області від 13 грудня 2021 року. Представник позивача [PERSON] , виступаючи з поясненнями на підтримку позовних вимог, наголосила на тому, що спірний житловий будинок є новоствореним об`єктом нерухомого майна за рахунок спільної праці подружжя, а той житловий будинок, який був придбаний відповідачем у 1978 році, був ним знесений. Однак, лише один такий документ, як технічний паспорт, не можна розцінити як беззаперечний доказ того, що спірний житловий будинок був збудований як новий об`єкт, а не являється об`єктом, який виник внаслідок реконструкції раніше існуючого житлового будинку. До того ж за відсутності інших письмових доказів неможливо достеменно встановити, чи є 1994 рік роком початку будівництва чи роком завершення будівництва житлового будинку. Представник позивача також пояснила, що мати позивача [PERSON] самостійно виконувала внутрішні оздоблювальні роботи. Однак ані позивачем, ані його представником не були надані суду докази того, у який спосіб та в якому обсязі були здійснені [PERSON] від часу реєстрації шлюбу з [PERSON] роботи з будівництва чи оздоблення житлового будинку, і того, що такі трудові затрати з боку [PERSON] істотно збільшити цінність житлового будинку. З огляду на викладене вище, а також враховуючи той факт, що [PERSON] за життя не оспорювала факт приналежності спірного житлового будинку на праві власності особисто її чоловіку [PERSON] , суд відмовляє в задоволенні вимоги про визнання спірного житлового будинку спільним майном подружжя та визнання права власності на частину цього будинку в порядку спадкування. Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту родинних відносин, та беручи до уваги те, що така вимоги позивача не була визнана відповідачем, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по оплаті судового збору в розмірі 454,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial