Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просив «встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , в період з 01.09.1967 року до 08.09.1975 року та з 12.07.1978 року до 30.11.1981 року постійно проживав на території Української Радянської Соціалістичної Республіки в м. Білицьке Добропільської міської ради Донецької області», рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, має для заявника юридичне значення та потрібно для оформлення громадянства України. 24 вересня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у відкриття провадження у цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення. 02 грудня 2021 року Київським апеляційним судом винесено постанову про задоволення апеляційної скарги [PERSON] , подану представником [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 11 січня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення. 29 квітня 2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від заінтересованої особи - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, подані уповноваженим представником Василем Дехтяровим, за змістом поданих пояснень висловлена позиція щодо підстав для відмови у задоволені поданої до суду заяви, наголошено на тому, що виходячи із загального обсягу документів, які долучено заявником при зверненні до суду, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що [PERSON] проживав на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року (тобто саме на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»). Заявник [PERSON] , який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, в судовому засіданні, підтримав подану до суду заяву, просив заяву задовольнити та встановити факт, що він, [PERSON] , [INFO] , в період з 01.09.1967 року до 08.09.1975 року та з 12.07.1978 року до 30.11.1981 року постійно проживав на території Української Радянської Соціалістичної Республіки в м. Білицьке Добропільської міської ради Донецької області. Заявник наголосив, що в 1967 році , будучи неповнолітнім, він разом з батьками переїхав на постійне місце проживання до м. Білецьке Добропільської міської ради Донецької області УРСР, в період з 01.09.1967 року до108.06.1975 року навчався в Білицькій восьмирічній школі №8 м. Добропілля та проживав разом з батьками за адресою: [ADDRESS] ; з 1975 року по 1978 рік навчався в Донецькому технікуму фізичної культури і спорт та проживав у гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . По досягненню 17-річного віку, 04 липня 1977 року він отримав паспорт громадянина СРСР, виданий відділом внутрішніх справ Київського райвиконкому м. Донецька, який в оригіналі зберігається у нього до нині. В період з 12 липня 1978 року по 30 листопада 1981 року заявник був прописаний та проживав за адресою: [ADDRESS] , а в грудні 1981 року переїхав для подальшого проживання до міста Ростов-на -Дону, під час проживання за межами України він не отримував паспорт громадина Російської федерації, на даний час не має громадянства іншої країни, повернувся та постійно проживає в Україні починаючи з 2001 року, з метою отримання паспорта громадянина України звертався до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, проте йому було відмовлено з підстав відсутності доказів належності його до громадянства України, що і стало підставою для звернення останнього до суду з даною заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991. Представники заінтересованих осіб - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили. Вислухавши думку учасників цивільного процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. (ч.1 ст. 293 ЦПК України) Так, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13.11.1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року; постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24.08.1991 року. Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України", також Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України. Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України. Відповідно до п. 7 Порядку громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 року № 5 з змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України. При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено ст.1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Аналогічний висновок викладено й у постанові Верховного Суду у постанові від 01.08.2019 року по справі № 316/1855/18. Як вбачається з матеріалів справи, заявник, обґрунтовуючи факт свого постійного проживання на території України і на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), посилається на наступні докази в їх сукупності: - свідоцтво про народження заявника на бланку [NUMBER] від 15 червня 1960 року, в якому наявна відмітка ВВС Добропільської міської ради про зняття заявника з реєстрації за місцем проживання 08 вересня 1975 року (а.с.13); - копію свідоцтва про восьмирічну освіту на бланку [NUMBER] від 12 червня 1975 року, в якому містяться відомості про закінчення заявником навчання у Білицький восьмирічній школі №8 м. Добропілля в 1975 році (а.с.12); - довідка Відділу освіти Добропільської міської ради від 30 червня 2021 року, в якій вказано про навчання заявника у Білицькій восьмирічній школі №8 м. Добропілля з 01 вересня 1967 року по 10 червня 1975 року та його проживання в цей період в м. Білицьке (а.с.14); - диплом серії [NUMBER] від 05 липня 1978 року, в якому зазначено про навчання заявника в період з 1975 по 1978 роки в Донецькому технікумі фізичної культури і спорту (а.с.15); - копію паспорту громадянина СРСР серії [NUMBER] , виданого 04 липня 1977 року Відділом внутрішніх справ Київського райвиконкому м. Донецьк, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , з 12 липня 1978 року був прописаний за місцем реєстрації в м. Білицьке та занятий з реєстрації за місцем проживання 30 листопада 1981 року (а.с.16-18). Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] проживав на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року (тобто саме на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»), матеріали справи не містять. Відповідно до положень частини першої статі 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні, яке відбулось 22 червня 2022 року, заявник [PERSON] підтвердив, що з 1981 року постійно проживав на території Російської Федерацій, повернувся в Україну лише в 2001 році, приїхав до своїх батьків в місто Світловодськ, при перетині кордону пред`явив паспорт громадянина СРСР, який на той час не втратив чинності, тому питань щодо документів, які посвідчують його особу в працівників митниці не виникало, на разі інших документів, крім паспорта громадянина СРСР, заявник не має. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, з урахуванням пояснень заявника та його представника, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які переконливо свідчать про постійне проживання [PERSON] на території України у відповідності до критеріїв, визначених ст. 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів, а також про те, що заявник проживав на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року (тобто саме на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] , заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed