Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, із вимогами про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради квартиру [ADDRESS] , скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру з припиненням її права власності на неї. При цьому, просить покласти судові витрати на відповідача. В обгрунтування\~своїх вимог\~покликається на\~те,\~що \~спірна квартира\~належить територіальній громаді м. Львова на праві власності на підставі ухвали Львівської міської ради від 26.12.2013 року №3030 Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну ЛОРТА житлових будинків [ADDRESS] на [ADDRESS] , які прийняті, шляхом затвердження відповідних актів відповідно до Наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 11.02.2014 року №35. Проте, 08.05.2020 року державним реєстратором Жирівської сільської ради Павлишиним Назаром-Павлом Андрійовичем здійснено державну реєстрацію на спірну квартиру на підставі рішення суду від 23.02.2004 року у справі №22а-106/2004 року. Разом з тим, зазначеним рішенням суду рішення місцевого Залізничного районного суду м.Львова від 17.06.2003 року скасовано, постановлено нове рішення, яким в первісному позові [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] відмовлено, задоволено зустрічний позов. Визнано недійсним спільне рішення адміністрації та профкому ДК ЛОРТА №20 від 17.02.1998 року та ордер №25 від 06.07.1998 року про надання [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб квартири [ADDRESS] та розпорядження ДК ЛОРТА №326 від 20.08.2001 року про приватизацію вказаної квартири на сім`ю [PERSON] та приватизаційні документи. Зобов`язано адміністрацію та профком ДК ЛОРТА прийнято рішення про виділення квартири [ADDRESS] та видати [PERSON] ордер на вказано квартиру. На думку позивача, зазначене рішення суду не надає підстав для державної реєстрації права власності. В подальшому, спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2020 року перейшла у власність відповідача та здійснено державну реєстрацію такого, відтак, внаслідок вибуття спірної квартири з комунальної власності позивач стверджує про порушення майнових інтересів територіальної громади м.Львова. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у поданому до суду відзиві на позовну заяву позов не визнав, зазначивши про недоведеність позовних вимог та безпідставність тверджень щодо підставності віндикаційного позову, оскільки, на думку представника відповідача, [PERSON] є добросовісним набувачем, однак, ДК ЛОРТА систематично невиконувала рішення Апеляційного суду. /а.с.45-49/ Крім цього, представник відповідача подав письмові пояснення, в яких виклав аналогічні у відзиві доводи. /а.с.69/ Ухвалою суду від 24.11.2021 року відкрито загальне позовне провадження в справі. /а.с.27-28/ В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, з викладених у відзиві мотивів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступного. Суд зазначає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами стосуються витребування майна з незаконного чужого володіння. Згідно із ч.1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ч.8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ч.2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Львівська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України. Згідно ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності. Відповідно до ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2013 року №3030 Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну ЛОРТА житлових будинків [ADDRESS] на [ADDRESS] , які прийняті, шляхом затвердження відповідних актів відповідно до Наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 11.02.2014 року №35. /а.с.10-11/ Розпорядженням Голови Залізничної РА ЛМР від 17.02.2014 року №58 житлові будинки по [ADDRESS] та [ADDRESS] прийнято на баланс ЛКП «Сигнівка». /а.с.12/ Згідно ч.2, 5 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23.02.2004 року рішення місцевого Залізничного районного суду м.Львова від 17.06.2003 року скасовано, постановлено нове рішення, яким в первісному позові [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] відмовлено, задоволено зустрічний позов. Визнано недійсним спільне рішення адміністрації та профкому ДК ЛОРТА №20 від 17.02.1998 року та ордер №25 від 06.07.1998 року про надання [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб квартири [ADDRESS] та розпорядження ДК ЛОРТА №326 від 20.08.2001 року про приватизацію вказаної квартири на сім`ю [PERSON] та приватизаційні документи. Зобов`язано адміністрацію та профком ДК ЛОРТА прийнято рішення про виділення квартири [ADDRESS] та видати [PERSON] ордер на вказано квартируЗгідно матеріалів справи, [PERSON] набула право власності на нежитлове приміщення, позначене на плані «А-3», загальною площею 28,9 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 21.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Ринажевською О.В. /а.с.13-20/ Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] перебуває в приватній власності [PERSON] /а.с.8/ Згідно із ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Як убачається з матеріалів справи, Львівська міська рада, звернувшись до суду з даним позовом, обґрунтовує мотивованість та підставність заявленої вимоги про витребування з чужого незаконного володіння квартири у добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України, у зв`язку з тим, що спірна квартира є комунальною власністю та вибула з володіння територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради поза волею власника. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 та з таким висновком погодилась і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року у справі № 522/2110/15-ц Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2020 року у справі № 461/1119/18 прийшов до висновку, що у зв`язку з тим, житлові і нежитлові приміщення, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб, належать до комунальної власності територіальної громади міста. При цьому, державна реєстрація права комунальної власності на окремі об`єкти нерухомого майна в будинку комунальної власності для підтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єкту нерухомості не вимагається. Крім цього, Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанову від 17.10.2018 у справі №362/44/17 відсутність спрямованого на відчуження рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади м.Львова без згоди Львівської міської ради, тобто поза волею власника майна. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У даному випадку воля - це рішення (дозвіл) місцевої ради на відчуження комунального майна конкретно визначеній особі. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника територіальної громади м. Львова, в особі Львівської міської ради поза його волею, а відтак наявні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, у зв`язку з чим підставними є заявлені вимоги про витребування майна з володіння [PERSON] на користь територіальної громади м Львова в особі Львівської міської ради, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Крім цього, виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту прав є також вимога про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, оскільки наявність у Реєстрі відповідного запису про право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно може створити для позивача перешкоди в реєстрації за собою права власності на квартиру. Статтею 141 ЦПК України визначено, що у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі наведеного, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні позову до суду в розмірі 4549 грн.

Outcome: approved