Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

АТ «Кредобанк» звернулося до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог АТ «Кредобанк» зазначає, що 13 січня 2020 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-254373. Відповідно до договору [PERSON] надано кредит у сумі 200 000,00 грн, строком до 10 січня 2025 року із встановленням процентної ставки в розмірі 35 % річних. [PERSON] на момент укладення договору перебував у шлюбних відносинах із [PERSON] , докази припинення шлюбу відсутні, та у відповідності до ст. 61, 65 СК України просить стягнути заборгованість із відповідачів у солідарному порядку. Банк належним чином виконав взяті зобов`язання за кредитним договором та здійснив перерахунок кредитних коштів, що підтверджено доказами. [PERSON] умови договору не виконувались, внаслідок чого станом на 09 червня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 260 718,01 грн, яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно. Разом із тим, просить вирішити питання про розподіл судових витрат, згідно з ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, заяви про перенесення судового засідання від нього не надходило. В заяві на адресу суду не заперечував проти розгляду справи у його відсутність. Відповідачі відзив у встановлений строк не подали. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Крім того зазначила, що кредит у 2020 році в АТ «Кредобанк» брав її колишній чоловік [PERSON] , шлюб з яким вона розірвала 15.03.1994. Жодних коштів вона особисто від банку не отримувала, поручителем не виступала. Проти стягнення з неї коштів заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. Судом встановлено, що 13 січня 2020 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-254373. Відповідно до його умов, відповідачу надано кредит у сумі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень), строком до 10 січня 2025 року із встановленням реальної річної процентної ставки в розмірі 35 %. Факт надання кредиту підтверджено меморіальним ордером від 13 січня 2020 року № 2056079, що міститься у матеріалах справи. Таким чином, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 (кредит) глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, кредитодавець взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором виконав та надав грошові кошти відповідачу [PERSON] у вигляді кредиту. Тобто виконав зі своєї сторони умови договору, у відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК України. Щодо виконання зобов`язань за кредитним договором із сторони відповідача [PERSON] , то останній ухиляється від їх виконання. 18 травня 2021 року банком направлено [PERSON] досудову вимогу про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 січня 2020 року у спірному розмірі. Вимога направлена відповідачу, що підтверджено доказами, які містяться у матеріалах справи. Відповідно до розрахунку, який наданий позивачем, заборгованість [PERSON] станом на 09 червня 2021 року становить у розмірі 260 718,01 грн, з яких: 198 865,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, 61 852,23 грн - заборгованість за відсотками. Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачами не надано, такий не оскаржувався, а відтак є чинним, а тому приймається судом до уваги. Щодо солідарного обов`язку стягнення заборгованості із відповідачів, суд прийшов до наступного. Позивач наводить у позовній заяві доводи про те, що кошти отримувались відповідачем [PERSON] за час перебування у шлюбних відносинах із відповідачкою [PERSON] , а відтак отримувались в інтересах сім`ї. Таким чином, у відповідності до ст. 61 Сімейного кодексу України такі кошти є спільною сумісною власністю, а відтак зобов`язання за оспорюваним договором мають виконуватися солідарно подружжям. Однак, такі обставини суд оцінює критично, виходячи з наступних мотивів. Із умов кредитного договору від 13 січня 2020 року установлено, що кредитні кошти будуть використані на поточні потреби. Згідно з ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 цього Кодексу договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається суд зазначає, що позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували наведені у позовні заяві доводи щодо отримання коштів в інтересах сім`ї, адже кошти отримувались відповідачем [PERSON] на власні поточні потреби та погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, згідно з наданою відповідачкою [PERSON] копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 15 березня 1994 року, актовий запис № 140. Отже, суд прийшов до переконання про те, що позивачем у відповідності до ст. 76-81 ЦПК України не доведено частини позовної вимоги про солідарне стягнення боргу за кредитним договором від 13.01.2020 із відповідачки [PERSON] , а тому у цій частині позову слід відмовити. Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором кредиту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та становлять у розмірі 260 718,01 грн, а відтак позов необхідно задовольнити в цій частині. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 26 071,80 грн, суд зазначає наступне. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial