Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

Адвокат Андрейчук О. М. звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди . Предметом позову є стягнення 28 188,57 грн. матеріальної шкоди, завданої [PERSON] в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.08.2021 року в м. Ужгороді на перехресті вул. О. Кобилянської - Верещагіна. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 02.11. 2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адмінстративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУПАП та накладено адміністративне стягнення. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення [PERSON] визнаний потерпілим у справі. Позивач вказує на те, що внаслідок вчиненої відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, належному [PERSON] транспортному засобу завдано механічних пошкоджень. Так згідно Звіту № 161/21 від 18.12. 2021 року щодо оцінки вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Вольксваген» н.з. [NUMBER] , встановлено вартість майнової шкоди в розмірі 28 188, 57 грн. Також позивач вказує, що під час складення адмінпротоколу було встановлено, що відповідальність відповідача не застрахована, такий не пред`явив жодного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. З огляду на те, що відповідач у добровільному порядку не бажає відшкодувати позивачу завдані збитки, останній звренувся до суду за захистом своїх порушених прав та ставить вимогу про стягнення 28 188, 57 грн. майнової шкоди, 2500 грн. - витрат на проведення оцінки та сплачений позивачем судовий збір по справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21.04.2022 року відкрито провадження у справі та визначено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак 29.06.2022 року подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, місце та час слухання справи повідомлялася належним чином, зокрема шляхом виклику через вебпортал Судова влада України. Заяви про розгляд справи за його відсутністю та відзив до суду не подав. Разом з тим рекомендованим повідомлення підтверджується факт отримання [PERSON] судової повістки по справі 13.05.2022 року, що про свідчить його власноручний підпис. Згідно з ч. 8\~ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні обставини та правовідносини. Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 02.11. 2021 року справі № 308/10904/21 встановлено, що 04.08.2021 року, о 17 год. 17 хв., в м. Ужгород, на перехресті вулиць О.Кобилянської-Верещагіна, водій [PERSON] керуючи транспортним засобом «ЗАЗ-Дейво Ланос» н.з. [NUMBER] , не переконавшись, що це буде безпечно , здійснив обгін на перехресті транспортного засобу автомобіля «Вольксваген» н.з. [NUMBER] , під керуванням гр. [PERSON] , який здійснював поворот ліворуч. внаслідок чого, транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п.14.2 «б», 14.6 «а» Правил дорожнього руху\~України, тобто порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, відповідальність за яке передбачено ст.124КУпАП. Вказаною постановою суду громадянина України [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого\~ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. Постановою Закапатського апеляційного суду від 17.01.2022 року постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11. 2021 року залишено в силі. Позивач вказує на те, що під час складення адмінпротоколу було встановлено, що відповідальність відповідача [PERSON] не застрахована, такий не пред`явив жодного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також суд встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо наявності у позивача обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до наданого стороною позивачем Звіту № 161/21 від 18.12. 2021 року щодо оцінки вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Вольксваген» н.з. [NUMBER] встановлено вартість майнової шкоди в розмірі 28 188, 57 грн. Також позивач надав суду в якості доказу розрахункову квитанцію КЕТФ РК-1 № 001225, якою підтверджує факт сплати позивачем витрат на оцінку експертом вартості матеріального збитку у розмірі 2500.00 грн. Позивач звернувся до суду з даним позовом, обгрунтовуючи його тим, що відповідач у добровільному порядку не відшкодував завдану ним шкоду. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з цим, за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (ст.ст.614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника (презумпція заподіювача шкоди) коли не позивач повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди, а навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, факт дорожньо-транспортної пригоди, обставини її вчинення а також винуватість відповідача [PERSON] у цій ДТП є доведеними обставинами і доказуванню в цій цивільній справі не підлягають. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Як вбачається з матеріалів справи відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного [NUMBER] - автомобіля марки «Вольксваген» д.н.з. [NUMBER] , власником його є [PERSON] . Згідно частини 1 статті 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі. З цього випливає, що позовна заява подається для захисту порушених прав, а саме порушення в часі повинно існувати до відкриття провадження у справі. У спорі, що виник, права позивача, як власника, порушені, шляхом пошкодження його майна (автомобіля марки «Вольксваген» д.н.з. [NUMBER] , тобто, [PERSON] мав право звернутися до суду за захистом порушеного права. Стаття 1166 ЦК України\~передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема,\~Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~(далі - Закон № 1961-IV). Згідно зі\~статтею 999 ЦК України\~до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього\~Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було\~ухвалено Закон № 1961-IV. Законом № 1961-IV\~визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі\~статтею 3 Закону №1961-IV\~обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема,\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до\~статті 5 вказаного Закону\~об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим\~Законом\~порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1\~статті 22 Закону № 1961-IV). Згідно з частинами першою, другою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України\~передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із\~Законом № 1961-IV\~у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц\~\~\~ з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2021 року у справі № 147/66/17). Відповідно до ст.1166 та ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується у повному обсязі особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідальність такої особи є підвищеною і поширюється до межі непереборної сили. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, настає як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд ( частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї ( частина друга статті 14 ЦК України). Верховний Суд України у своїй постанові у справі №6-2808цс15 від 20 січня 2016 року зазначив, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. В цій же справі Верховний Суд зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Згідно частини першої статті 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Як вже поперньо зазначено судом відомостей щодо наявності у позивача та відповідача страхових полісів матеріали справи не містять. Отже, з врахуванням вимог ст.1187 ЦК України відповідальним за спричинену позивачеві внаслідок ДТП шкоду, є відповідач [PERSON] . Відповідно до ст.57 ЦПК доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. При цьому, за змістом ст.ст.58,59 ЦПК ці докази мають бути належними (містити інформацію щодо предмета доказування та стосуватись предмета доказування) та допустимими (отриманими у встановленому законом порядку). Згідно з ч.ч.3 та 4 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На підставі викладено вище суд приходить до переконання, що стороною позивача доведено обгрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі 28 188, 57 грн. та 2500 грн. витрат за проведення оцінки. З огляду на викладене, суд прийшов до переконання, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved