Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12.10.2021 року між ним та ТОВ «Займер» був укладений договір фінансового кредиту №208751.Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки йому не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг. Також йому не були надані правила надання у позику грошових коштів, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Займер», які є невід`ємною частиною кредитного договору. Умови договору, на думку позивача є несправедливими, оскільки ним встановлена відповідальність, якщо він не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 цього договору то зобов`язаний виплатити товариству пеню в розмірі 5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання умов цього договору. На підставі викладеного просив визнати договір фінансового кредиту № 208751 від 12.10.2021 року недійсним. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.02.2022 року відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Позивач в своїй позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача не повідомив суд про причини своєї неявки. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції чинній на момент укладення договору), інформація розміщена Відповідачем у Правилах надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Правила, типова форма кредитного договору та інша додаткова інформація міститься на веб-сайті Відповідача в розділі юридична інформація та доступна широкому загалу цілодобово. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент укладення договору), споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент укладення договору), до укладення договору про споживчий кредит Кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій Кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається Кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі Кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. В підтвердження виконання відповідачем вимог передбачених ст.9 Закону «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент укладення договору), позивач ознайомився та підписав договір про надання фінансового кредиту, за змістом якого підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, надані виходячи з обраних позивачем умов кредитування, підтвердив отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі в разі невиконання зобов`язань позивачем за таким договором, а також підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про порядок та умови повернення кредиту наданого позивачу у формі графіку платежів. Відповідно до наданої позивачем індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №208751 від 12.10.2021 року позивач підтвердив, що до підписання кредитного договору у чіткій та зрозумілій формі отримав від відповідача інформацію необхідну для свідомого вибору та підписання кредитного договору, у т.ч. паспорт споживчого кредиту, проект кредитного договору умови якого йому зрозумілі, а також ознайомився з Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. В зазначеному вище документі позивачу було надано всю інформацію, що є необхідною для укладення договору про споживчий кредит та вимагається Законом, а саме зазначено, що: сума кредиту - 3 000.00 гривень; процентна ставка складає 1110% річних; строк кредитування - 21 день; мета отримання кредиту - споживчі цілі, що не заборонено законодавством та не пов`язані з підприємницькою діяльністю. Крім цього, зазначена інформація про можливість дострокового повернення кредиту та про право позивача відмовитись від кредитного договору протягом 14 днів з дня його укладання без пояснення причин, у тому числі у разі отримання ним грошових коштів. Відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору) підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Отже, позивачу була надана вся необхідна інформація для здійснення свідомого вибору та укладення кредитного договору. Позивач посилається, що підписання кредитного договору відбувалось занадто швидко, але на виконання ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент укладення договору), що зазначено в п. 4.10.3 кредитного договору, у випадку, якщо позивач вважав умови кредитування для себе неприйнятними мав змогу і після підписання кредитного договору відмовитись від нього протягом 14 днів з моменту укладення договору, та протягом ще 7 днів повернути кредит сплативши відсотки за строк його фактичного користування. Проте, позивач своїм правом не скористався. Як зазначалось вище, відповідач до укладення кредитного договору розмістив інформацію на сайті, надав позивачу паспорт споживчого кредиту, проект кредитного договору, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб позивача та його фінансової ситуації, а також для здійснення свідомого вибору позивачем. Вказані обставини підтверджується належними доказами, зокрема індивідуальною частиною кредитного договору, додатком №1 до Договору про надання фінансового кредиту і виключають порушення прав позивача відповідачем, разом з тим, твердження позивача про те, що його було обмежено у часі для ознайомлення з умовами договору та іншою інформацію не підтверджуються будь-якими доказами. Правила надання коштів у позику в т.ч. і на умовах фінансового кредиту розміщені на веб-сайті та доступні широкому загалу цілодобово. Крім того, Правила не містять істотних умов договору та не є його частиною. Всі істотні умови викладено в кредитному договорі. Згідно з п. 15.1 Правил (в редакції чинній на момент укладення договору) у випадку, якщо кредитний договір між Товариством та Позичальником недостатньо/неповно регулює ті чи інші умови правовідносин, що виникли внаслідок укладення кредитного договору/договору про споживчий кредит, застосуванню підлягають відповідні положення цих Правил. Якщо умови Правил суперечать договору, застосовуються умови договору. Тобто не ознайомлення з Правилами не впливає на зміст зобов`язання, що випливає з кредитного договору та його дійсність, а тому посилання позивача на те, що він не був ознайомлений з Умовами та Правилами до кредитного договору є необґрунтованими. Щодо посилань позивача про порушення відповідачем норм встановлених п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п. 5 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору) несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. За змістом ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент укладення договору) у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За змістом п. 1.3 кредитного договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 1110% річних від суми кредиту в розрахунку 3% на добу. У разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений у п. 1.2 цього договору та/або в додатку до цього договору, клієнт зобов`язаний виплатити товариству пеню в розмірі 5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`яання за кожен день прострочення виконання умов цього договору, починаючи з першого дня прострочення. Таким чином, з вказаних умов кредитного договору слідує, що вони складені з метою додержання прав споживача та вимог закону, оскільки якщо базовий розмір неустойки (пені) перевищує подвійну облікову ставку НБУ, пеня застосовується з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, якщо ж базовий розмір пені є нижчим за подвійну облікову ставку НБУ, менше 15% від суми простроченого платежу,- застосовується базовий розмір пені до досягнення сукупним розміром пені 50% від суми кредиту, як це і передбачено ч. 2 ст. 21 Закону «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент укладення договору). Отже, вимоги позивача в частині визнання кредитного договору недійсним внаслідок невідповідності умов договору щодо порядку нарахування пені вимогам закону не ґрунтуються на вимогах закону і є безпідставними. Також, згідно п. 5 ч. З ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору), несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Тобто в якості несправедливих розглядаються виключно умови про розмір компенсації за порушення виконання зобов`язання. Проценти не належать до кола компенсаційних виплат, адже їх нарахування здійснюється внаслідок користування фінансовою послугою (кредитом), а не у зв`язку з невиконанням зобов`язання. Компенсацією в розумінні ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є неустойка (пеня, штраф), умови нарахування яких, як було наведено раніше, відповідають вимогам законодавства. Відповідно до п. 6.7.1 кредитного договору, сторони свідчать, що клієнт ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту товариства. Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких підстав, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed