Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач [PERSON] , через представника - адвоката Дунь В.В. звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ «СБ ЛТД», в якому просить визнати за позивачем майнове право (у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва) на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що між [PERSON] та ТОВ «СБ ЛТД» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири від 08.09.2015 року, відповідно до умов якого ТОВ «СБ ЛТД» зобов`язувався передати протягом 2-го кварталу 2016 року [PERSON] у власність окрему квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язувався сплатити його вартість. 15.06.2016 року між вказаними сторонами та позивачем було укладено договір відступлення права вимоги та заміни сторони у зобов`язанні, за яким права та обов`язки сторони-2 від [PERSON] перейшли до позивача. 09.09.2015 року позивач сплатила вартість об`єкта нерухомості в сумі 267 156,45 грн. Згідно акту огляду та приймання-передачі об`єкта нерухомості (квартири) від 30.09.2016 року, підписаного позивачем та відповідачем, було уточнено об`єкт будівництва, а саме: квартира [ADDRESS] . Таким чином, позивач виконала свої зобов`язання за вказаним попереднім договором перед відповідачем, проте відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем, у власність вказане майно не передав (не уклав основний договір купівлі-продажу квартири), та й взагалі вказаний будинок до сих пір не введений в експлуатацію. За вказаних обставин позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою від 18.10.2021 року у справі відкрито провадження із призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання (а.с. 17). Ухвалою від 14.02.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 23). Відповідач не скористався правом, передбаченим ст.ст. 174, 178 ЦПК України, та не подав до суду відзив на позов. Представник позивача - Дунь В.В. надав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що не заперечує проти прийняття заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомлені. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Відповідно до частини 1 статті 876 Цивільного кодексу України, власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. З аналізу частини 1 статті 635 Цивільного кодексу України випливає, що попередній договір не є майновим, тобто не передбачає передачу майна, його оплату тощо, з такого договору виникає єдине спільне для сторін зобов`язання - укласти в майбутньому договір на узгоджених ними умовах. Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «СБ ЛТД» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири від 08.09.2015 року, відповідно до умов якого ТОВ «СБ ЛТД» зобов`язувався передати протягом 2-го кварталу 2016 року [PERSON] у власність окрему квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язувався сплатити його вартість (а.с. 4-7). 09.09.2015 року позивач сплатила вартість об`єкта нерухомості в сумі 267 156,45 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 11) 15.06.2016 року між [PERSON] , ТОВ «СБ ЛТД» та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги та заміни сторони у зобов`язанні, за яким права та обов`язки від [PERSON] перейшли до [PERSON] (а.с. 8-9). Згідно акту огляду та приймання-передачі об`єкта нерухомості (квартири) від 30.09.2016 року, підписаного позивачем та відповідачем, було уточнено об`єкт будівництва, а саме: квартира [ADDRESS] (а.с.10). Звертаючись до суду з позовом, представник позивача вказує, що квартира є оплаченим позивачем об`єктом, який після завершення будівництва стає окремим майном, то до завершення будівництва об`єкту нерухомого майна, в якому знаходиться квартира, та прийняття його до експлуатації - позивачу належить не право власності на квартиру, а майнове право не нього. Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до правил ст. ст. 177, 190 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага; майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року№18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україна», а саме ст. 3 визначено поняття «майнових прав» як будь-яких прав, пов`язаних з майном, відмінних від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання взятих на себе зобов`язань позивач сумлінно сплатив відповідачу-267 156,45 грн. Факт здійснення позивачем оплат передбачених попереднім договором підтверджується копіями платіжних доручень: № 1 від 08.09.2015 р. на суму 217 156,45 грн. та № 1 від 09.09.2015 р. на суму 50 000, 00 грн. на поточний рахунок відповідача (а.с. 11). Отже, оскільки позивачем виконано зобов`язання щодо оплати 100 % вартості квартири [ADDRESS] , а будинок на теперішній час не введений в експлуатацію, тому відповідно [PERSON] має 100 % майнових прав на вказаний об`єкт. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином права позивача підлягають захисту шляхом визнання майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Європейським судом з прав людини, зокрема у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви №846/16 та 1075/16), закріплено поняття та принцип «Легітимних очікувань». Відповідно до положень статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «ЄКПЛ») до майна входить як наявне майно, так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього щонайменше «правомірного очікування» ефективного отримання майнового права. Так відповідно до правових висновків Європейського суду з прав людини переважне право на придбання нерухомого майна залежить від волі продавця продати. Оскільки покупець не може змусити продавця здійснити продаж, таке переважне право не є майном у розумінні ЄКПЛ та не підлягає захисту. Суд наголосив, що концепція майна, до якого входить «правомірні очікування», має автономне значення, незалежне від класифікації та критеріїв майна в національному праві, а також що «правомірне очікування» має містити вимогу, що є більш істотною та конкретною, ніж просто сподівання, або таку, що залежить від майбутніх непевних обставин. Вимога вважається майном лише тоді, коли є належне визнання, що вона може отримати примусовий захист. З викладеного випливає, що саме право очікування в контексті застосування ЄКПЛ має захищатися як майно («existing possession»), оскільки судова практика вже визнала його майном у національному контексті та надає йому захист, тобто визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва за умови належного виконання Позивачем взятих на себе зобов`язань з оплати грошових коштів, що зараховуються як плата за квартиру, являється належним способом захисту прав майбутнього покупця. З огляду на викладене вище, суд надходить до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved