Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

Позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею 1/3 частки квартири [ADDRESS] , власником 2/3 часток спірної квартири є відповідач [PERSON] . Незважаючи на встановлений та погоджений порядок користування квартирою, відповідач ігнорує її права в користуванні нею, що призводить до виникнення конфліктів. Неодноразові звернення позивача з проханням дотримуватись встановленого порядку користування квартирою відповідачем ігноруються. Позивачка уточнила позовні вимоги та просила суд розглядати справу в її відсутності на основі уточнених позовних вимог. Відповідач у поданій до суду заяві просив суд розглянути справу в його відсутність, уточнені позовні вимоги визнав в повному обсязі і не заперечував проти ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. За загальним правилом, що закріплене у\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Оскільки у судове засідання учасники справи не явилися, у порядку ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Частино 4 статті 206\~ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради від 05.11.2008 року. Право власності зареєстровано 19.12.2008 року в ОП ЗМБТІ в книзі № 228, № запису 36098. Власником іншої 2/3 частки квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради від 05.11.2008 року. Право власності зареєстровано 19.12.2008 року в ОП ЗМБТІ в книзі № 228, № запису 36098. Інша 1/3 частка спірної квартири належить відповідачу на підставі Договору дарування частки квартири від 28.05.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., реєстровий № 1780. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.05.2020 року, реєстраційний номер 2088544023101. Спірна квартира згідно технічного паспорту розташована на другому поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з трьох кімнат та підсобних приміщень. Загальна площа квартири становить 61,31 кв.м. Житлова площа становить 38,2 кв.м., тому кожному припадає по 12,73 кв.м. Позивач [PERSON] пропонує виділити їй жилу кімнату площею 12,5 кв.м., яка позначена у технічному паспорті під № [NUMBER] та балкон площею 1,25 кв.м. У користуванні відповідача [PERSON] залишити жилу кімнату площею 17,9 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під № 8, жилу кімнату площею 7,8 кв.м. під № 5 та балкон площею 0,96 кв.м. В загальному користуванні залишити: кухню площею 7,7 кв.м.; коридор площею 3,2 кв.м.; коридор площею 5,0 кв.м.; туалет площею 1,2 кв.м.; ванну кімнату площею 2,6 кв.м.; кладову площею 0,5 кв.мю.; кладову площею 0,7 кв.м. Судом було встановлено та підтверджено сторонами у справі, що запопропонований позивачем порядок користування квартирою було погоджено сторонами та відповідає часткам власників та при такому порядку користуванні квартирою не буде порушено прав сторін. Відповідно ст.41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 316 ЦК України визначеного, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.383\~ЦК України та ст.\~150\~Житлового кодексу\~України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22грудня\~1995\~року №\~20\~«Про судову\~практику у\~справах за\~позовами про\~захист приватної\~власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст.358\~ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них. Відповідно до ст.405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно до ст.ст.391, 396 ЦК України, власник майна може вимагати усунення усіляких порушень його права, хоча ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, в тому числі і шляхом подання до суду відповідного позову. Відповідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. В даному випадку, судом достовірно встановлено і це не оспорюється обома сторонами, що вони на законних підставах набули право спільної часткової власності на зазначену квартири, але на теперішній час не досягли згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Оскільки відповідач позов визнав, сторони досягли згоди між собою щодо порядку володіння та користування квартирою, позовні вимоги в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням підлягають задоволенню

Outcome: approved