Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

07 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що шлюб між нею та відповідачем був зареєстрований 09 серпня 2013 року у міському відділі актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, та зроблено актовий запис № 479. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що сімейне життя із відповідачем не склалося, через суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, що унеможливлює їхнє спільне проживання як однієї родини. Зазначає, що подружні відносини між ними були припинені з січні 2019 року, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Переконана, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачем є неможливим, у зв`язку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб, після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] ». Позивачка [PERSON] повідомлена належним чином про дату та час розгляду справи, до суду не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила суд розглядати справу без її участі позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи, до суду не з`явився, надав на адресу суду заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки. В ході розгляду справи судом були розв`язані заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року було відкрито спрощене позовне провадження. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , шлюб між сторонами зареєстрований 09 серпня 2013 року у міському відділі актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, та зроблено актовий запис № 479. Після укладення шлюбу позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1429-1570 від 27 жовтня 2014 року та № 1429-5000018242 від 23 січня 2019 року, [PERSON] зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та законний представник неповнолітньої дитини [PERSON] , адреса проживання матері з дитиною за довідками: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 19 від 02 лютого 2022 року, виданої Слов`янською ЗОШ І-ІІІ ступеню № 10, [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі у 3 «А» класі. Спільне життя між подружжям не склалося. Сімейні стосунки між ними погіршилися через взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів, любові. Сторони проживають окремо з січня 2019 року, спільне господарство не ведуть. Спір з приводу місця проживання дитини відсутній. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами на теперішній час відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем [PERSON] до суду була подана письмова заява, зі змісту якої видно, що останній позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. Дитина залишається із позивачкою, оскільки між сторонами існує про це домовленість. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із цим, що позивачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачкою позову, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 496 грн. 20 коп. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених ним судових витрат в сумі 496 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved