Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 21 лютого 2022 року до Томашпільського районного суду Вінницької області з цією позовною заявою, посилаючись на ст. 199 СК України, звернулася [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , до [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] та проживає по [ADDRESS] в якій просить стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Даний позов обґрунтовано наступним. З березня 2010 року [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] . Від спільного проживання [INFO] в сторін народилася дитина: [PERSON] батьком якого є відповідач. Фактичні шлюбні відносини між сторонами було розірвано 01.09.2013 року На даний час сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем. Дитині повинен бути забезпечений належний і стабільний рівень життя, який позивач не в змозі забезпечити самостійно. Відповідач раніше працював в Польщі, зараз працює в Чехії є здоровим та працездатним, має високий дохід тому має можливість сплачувати 3000 гривень на утримання дитини. Позивач вказує, що докази судових витрат на правову допомогу будуть подані до судових дебатів, або протягом 5 днів після ухвалення рішення разом із заявою про винесення додаткового рішення. 04 травня 2022 року представник позивача надіслав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) ,але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати або призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, для подання стороною за клопотанням якої судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених судових витрат. 27 травня 2022 року відповідачем подано до суду відзив, згідно якого він просить позовні вимоги задовольнити частково. Відзив мотивований тим, що на даний час в нього від другого шлюбу народилося двоє дітей. На даний час він не має стабільного доходу. Із [PERSON] було досягнено усної домовленості щодо утримання спільного сина, яку він виконував, однак [PERSON] звернулася до суду. 06 червня 2022 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, згідно якої останній просить збільшені позовні вимоги задовольнити. Відповідь на відзив мотивована наступним. Представник позивача вказує, що відповідачем подано відзив з порушенням процесуальних строків та клопотання про їх поновлення відповідачем не подано, а тому відзив не слід брати до уваги. Окрім того 10.05.2022 року [PERSON] подала до суду заяву, в якій вказує, що вона є дружиною [PERSON] і заявляє, що її чоловік з січня 2022 року перебуває за кордоном та не може прийняти участь у судовому засіданні, однак [PERSON] не є учасником судового процесу по дані справі, а тому не має прав на подачу заяв. Також представник позивача вказує, що довідки з податкової надані відповідачем підписані особою, яка є матір`ю його теперішньої дружини. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 04 квітня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, судове засідання призначено на 05 травня 2022 року. 04 травня 2022 року представник позивача надіслав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою Томашпільського районного суду від 05 травня 2022 року розгляд справи відкладено на 26 травня 2022 року. 11 травня 2022 року [PERSON] подано до суду заяву про останнє місце проживання відповідача та про наявність у нього дітей, з додатками. 27 травня 2022 року відповідачем подано до суду відзив. Ухвалою Томашпільського районного суду від 26 травня 2022 року розгляд справи відкладено на 16 червня 2022 року. 06 червня 2022 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив. Доводи учасників справи. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Ткачук В.П. збільшенні позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові та збільшеному позові. Пояснив суду, що з березня 2010 року до вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] спільно проживали. Від спільного проживання в них народився син, син проживає з матір`ю. [PERSON] кошти на утриманні дитини перераховує не систематично та в невеликих розмірах. Вказав, що 27.05.2022 року відповідачем подано до суду відзив, з пропуском строку вказаного в ухвалі суду від 04.04.2022 року, тому просить суд не брати його до уваги. Заяву дружини відповідача просить не брати до уваги, так як вона не є учасником процесу. Зазначив, що йому відомо, що у відповідача є дружина, однак скільки в того дітей йому не відомо. Адвокат Ткачук В.П. окрім вказаного, до закінчення судових дебатів вказав, що ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення буде подано докази щодо витрат на правову допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без його участі. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши представника позивача, розглянувши клопотання відповідача, дослідивши матеріали справи, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Судом установлено, що до суду з даним позовом звернувся адвокат Ткачук Вадим Петрович, що діє від імені та в інтересах [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , виданий 12 березня 2019 року органом 0532, РНОКПП: [NUMBER] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії довідки Кислицького старостинського округу Томашпільської селищної ради №25 від 07.02.2022 року, [PERSON] 2011 року народження проживає разом із [PERSON] без реєстрації за адресою [ADDRESS] та є її сином. Відповідно до копії довідки Кислицького старостинського округу Томашпільської селищної ради №24 від 07.02.2022 року, [PERSON] без реєстрації за адресою [ADDRESS] та склад її сім`ї наступний: [PERSON] , 1995 року народження, співмешканець, [PERSON] 2019 року народження, син, [PERSON] 2011 року народження, син. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідачем ухвалу про відкриття провадження від 04.04.2022 року отримано 08.04.2022 року. В ухвалі про відкриття провадження зазначалося, що відповідач має право подати до суду відзив з викладом заперечення проти позову з доказами, що підтверджують обставини, та документами, що підтверджують надання відзиву і доказів іншим учасникам справи, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Оскільки, відповідачем направлено до суду відзив 25.05.2022 року, клопотань про поновлення пропущеного строку не подано, суд приходить до висновку, що відзив не був поданий у встановлений судом строк без поважних причин, а тому не приймає його до уваги. Відповідно до ч.1 ст. 43 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. [PERSON] не є стороною та її не залучено в якості третьої особи у даній справі, а тому заяву подану нею до суду 11 травня 2022 року та додані до неї докази суд не приймає до уваги. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 та 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із наданої позивачем копії свідоцтва про шлюб встановлено, що матір`ю [PERSON] значиться [PERSON] . Жодних доказів про зміну прізвища позивачем не надано. Інших належних та допустимих доказів, підтверджуючих документів, виданих уповноваженим органом, що [PERSON] відноситься до батьків, усиновлювачів, опікунів чи інших осіб, які мають право звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання [PERSON] суду не надано. Окрім того, з наданих позивачем доказів, які досліджені в судовому засіданні, не вбачається, що дитина знаходиться на утриманні [PERSON] , а посилання позивача не підтверджені жодними допустимими та належними доказами. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження фактів викладених у позові, в судовому засіданні вказаних фактів не доведено, суд приходить до висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів у справах про стягнення аліментів. Таким чином, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed