Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

В квітні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана до провадження судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив в розмірі 243 000 (двісті сорок три тисячі) гривень 00 копійок. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Позивач обґрунтовує позов тим, що 21 лютого 2019 року ним було отримано Вимогу ГУ ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки). Не погоджуючись із зазначеними діями ГУ ДФС у м. Києві, ним було направлено позовну заяву до Окружного адміністративного суду м. Києва про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 26.12.2018р. №Ф-260093-17. 17.05.2019 року ним було отримано нову Вимогу ГУ ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки). Не зважаючи на відкрите судове провадження стосовно оскарження вимоги, ГУ ДФС у м. Києві незаконно було направлено нову Вимогу та збільшено розмір так званої «заборгованості». Вважає, що ГУ ДФС у м. Києві незаконно надіславши йому нову вимогу про сплату недоїмки, фактично позбавило його права на судовий захист. 27.05.2019 року ним було подано скаргу до ДФС України про скасування нової вимоги від 08.05.2019р. №Ф-260093-17. 26.07.2019р. він отримав Рішення про результати розгляду скарги від 27.06.2019р. №29413/6/99-99-11-05-02-25, яким ДФС України, не надавши належної уваги його скарзі та не перевіривши обставин справи, залишило його скаргу без задоволення. Судами першої, другої та касаційної інстанції було визнано дії ГУ ДФС у м.Києві протиправними та скасовано вимогу про сплату борг (недоїмки) від 26.12.2018р. №Ф-260093-17. Однак, 10.04.2020р. на підставі Постанови державного виконавця Подільського РВ ДВС м. Києва ВП №59295723 від 10.04.2020, при примусовому виконанні Вимоги ГУ ДФС у м. Києві №ф-260093-17-У від 08.05.2019, на його банківські рахунки було накладено арешт. Зазначає, що його було позбавлено засобів до існування, тому що, органами державної влади було заборонено залишати власні помешкання, а придбати їжу та речі першої необхідності для себе та своєї сім`ї у нього не було змоги, оскільки на його кошти накладено арешт. В результаті дій ГУ ДФС у м. Києві, які тривали майже 2 роки, у нього почались проблеми зі здоров`ям. Через постійний стрес, нервозність та хвилювання, з`явилось безсоння, часті головні болі, він втратив довіру до людей, став пригніченим та постійно роздратованим. Відчуття несправедливості, розчарування, безсилля та беззахисності почало його душити. Він постійно відчуваю нестачу повітря, слабкість та апатію. Він перестав приділяти належну увагу своїй сім`ї та близьким. Втратив інтерес до життя. Внаслідок незаконних дій ГУ ДФС України в м. Києві, йому було спричинено моральну шкоду. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що вважає його безпідставним. Зазначив, що позивачем не було доведено факту заподіяння йому моральної шкоди, порушено принцип співмірності та відсутності причинно-наслідкового зв`язку. Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. При розгляді справи, в судовому засіданні, яке відбулось 04.07.2022 року, позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. При розгляді справи, в судовому засіданні, яке відбулось 04.07.2022 року, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити і їх задоволенні посилаючись на обставини викладені у відзиві. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що Згідно Вимоги від 26 грудня 2018 року №Ф-260093-17, ГУ ДФС у м. Києві повідомляло [PERSON] , що на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, станом на 31 жовтня 2018 року у останнього наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 31639,08 грн. та вимагало сплатити таку заборгованість. 13.02.2020 року Окружним адміністративним судом міста Києва було прийнято рішення по справі №640/3595/19, яким мої позовні вимоги задоволено в повному обсязі: протиправними та скасовано вимогу ГУ ДФС у м. Києві про сплату борг (недоїмки) від 26.12.2018р. №Ф-260093-17. 09.07.2020 року Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду та 26.08.2020р. Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.02.2020 року залишено без змін. 10.04.2020р. на підставі Постанови державного виконавця Подільського РВ ДВС м. Києва ВП №59295723 від 10.04.2020, при примусовому виконанні Вимоги ГУ ДФС у м. Києві №Ф-260093-17-У від 08.05.2019, на банківські рахунки [PERSON] було накладено арешт. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018 року; № 638/14260/16 від 04 липня 2018 року; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018 року. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Разом з тим, позивач хоч і потребував докладати додаткових зусиль та витрачати час для відновлення своїх прав, проте останнім не надано доказів заподіяння моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача. Таким чином, сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішенням посадових осіб ГУ ДФС у м. Києві, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18. Щодо доводів позивача, що його було позбавлено засобів до існування, у зв`язку із незаконним накладенням арешту, суд вважає за необхідне зазначити про те, що арешт був накладений постановою державного виконавця 10.04.2020 року та припинено чинність арешту вже 17.04.2020 року. Слід зазначити, що арешт накладався державним виконавцем дії якого не оскаржуються і він не є учасником судового процесу у цій справі. За таких обставин, суд вважає, що доводи позивача про необхідність відшкодування йому моральної шкоди не знайшли свого підтвердження, у зв`язку із чим, суд приходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed