Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

У вересні 2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання частково недійсним рішення, визнання недійсним та скасування державного акту на земельну ділянку, припинення права власності. Позов мотивований тим, що позивачам належить на праві власності по 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Після купівлі будинку позивачі звернулися до ТОВ «Сервіс Експерт» з метою реалізації права на безоплатну приватизацію земельної ділянки під вказаним домоволодінням, проте їм було повідомлено, що в процесі обробки результатів геодезичних вимірювань було виявлено накладку на земельну ділянку із кадастровим номером 1210100000:02:098:0046, яка згідно з даними ДЗК належить на праві власності гр. [PERSON] . В подальшому виявилось, шо [PERSON] , яка була попереднім власником будинку, приватизувала вищевказану земельну ділянку на своє ім`я, та отримала право власності на неї згідно рішення Дніпропетровської міської ради ХХIV скликання від 19.06.2002 року № 469/2 «Про передачу в оренду та приватну власність земельних ділянок громадянам у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська». Цільове призначення земельної ділянки 02.01 Для будівництва та і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Проте, як вказують позивачі, оскаржуване рішення міської ради про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] приймалось вже тоді, коли остання не була власником будинку, а продала його. Незважаючи на це [PERSON] було передано земельну ділянку та видано державний акт на право приватної власності на землю серії III-ДП № 009524 від 12.07.2002 року. Вважають, що оскільки житловий будинок [ADDRESS] , під час укладання договору купівлі-продажу у 2017-му році розміщувався на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні продавця, набувши право власності на цей об`єкт до позивачів перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий житловий будинок, на тих самих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього власника. Проте через накладку даної земельної ділянки та не зняту реєстрацію права власності за [PERSON] позивачі не можуть реалізувати своє право на оформлення даної земельної ділянки під житловим будинком, що їм належить. Посилаючись на викладене, просять суд визнати недійсним та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради ХХIV скликання від 19.06.2002 року № 469/2 «Про передачу в оренду та приватну власність земельних ділянок громадянам у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська» в частині передачі у приватну власність гр. [PERSON] земельної ділянки, загальною площею 0, 0350 га за адресою: [ADDRESS] , визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії III-ДП № 009524 від 12.07.2002 року, зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 039163, про передачу у власність гр. [PERSON] вказаної земельної ділянки, та припинити право власності гр. [PERSON] на земельну ділянку, загальною площею 0, 0350, з кадастровим номером 1210100000:02:098:0046. Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнають, оскільки вони не є належним відповідачем по даній справі. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Дніпровська міська рада право на подання відзиву не скористалась. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Рішенням Третьої дисциплінарної палати від 02.12.2020 року суддю Яковлєва Д.О. було відсторонено від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 18.02.2021 року справу було передано судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2021 року витребувано докази. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року закрито підготовче засідання у справі, та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином. За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що представники відповідачів не з`явились в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Орган місцевого самоврядування повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених\~законом\~повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими\~законом\~повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує\~закон, так звані «прямі повноваження», так і повноваження, які прямо\~законом\~не передбачені, але безпосередньо випливають із положень\~закону\~і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань), так звані «похідні повноваження». Також орган місцевого самоврядування зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені\~законом\~засоби. Відповідно до\~ч. 3 ст. 24 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені\~Конституцією\~і законами України, та керуються у своїй діяльності\~Конституцією\~і законами України, актами Президента України, КМУ. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 29 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., за реєстр. № 213, належить на праві власності 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] на підставі на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 28 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., за реєстр. № 212, належить інша частина житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] (частка 1/2). Отже, позивачі є співвласниками даного будинку. Право власності на це нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено відповідними витягами з реєстру (а.с. 12, 15). Спірний будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0, 0350 га, з цільовим призначенням 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під житловим будинком, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:02:098:0046. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає\~принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у загальному вигляді в законі, та знаходить своє втілення у положеннях\~статті 377 Цивільного кодексу України\~та\~статті 120 Земельного кодексу України. Так, відповідно до цих статтей, до особи, яка набула право власності, на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, право власності чи користування на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Виходячи з цього, логічним є положення, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Такий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Суд вважає, що внаслідок придбання будинку за адресою: [ADDRESS] , позивачі набули право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:02:098:0046, яка призначена для обслуговування цього будинку, господарських будівель і споруд. Таке право власності підлягає оформленню у встановленому порядку. Датою переходу прав на земельну ділянку до позивачів слід вважати: 28 і 29 березня 2017 року відповідно. Як убачається з відповіді ТОВ «Сервіс Експерт» від 17 лютого 2020 року, вих. № 1136, в процесі обробки результатів геодезичних вимірювань було виявлено накладку на вищевказану земельну ділянку, яка згідно з даними Державного земельного кадастру належить гр. [PERSON] . Рішенням Дніпропетровської міської ради ХХIV скликання від 19.06.2002 року № 469/2 «Про передачу в оренду та приватну власність земельних ділянок громадянам у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська», було передано низку земельних ділянок громадянам у користування та власність. З додатку до названого рішення міської ради видно, що гр. [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку з кодом 66029055, загальною площею 0, 0350 га, за адресою: [ADDRESS] . На підставі цього рішення гр. [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії III-ДП № 009524 від 12.07.2002 року, зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 039163, на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під житловим будинком, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:02:098:0046, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок передбачений статтею 118 ЗК України, який включає в себе такі стадії: подання заяви зацікавленою особою у приватизації земельної ділянки до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; розгляд клопотання відповідним органом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин; прийняття рішення відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки та передача її у власність. З матеріалів справи встановлено, що гр. [PERSON] будучи власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] реалізувала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, отримавши всі документи, що підтверджують право власності, зокрема, рішення міської ради, державний акт на землю, кадастровий номер та реєстрацію в ДЗК. Однак згідно договору дарування домоволодіння від 06 березня 2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Сусловою Н.В., [PERSON] подарувала житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] . Отже, станом на 06 березня 2002 року гр. [PERSON] вже не вважалась власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а тому правових підстав надавати їй земельну ділянку у власність для обслуговування цього будинку, господарських будівель та споруд, не було. Згідно зі\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього\~права\~чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена\~права власності\~або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 12 Земельного Кодексу України\~до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього\~Кодексу. Відповідно до п. 34 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. За змістом ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до\~Закону України Про Державний земельний кадастр, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування (власність) земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу. Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у\~пункті а частини другої статті 92\~цього Кодексу, лише на праві постійного користування. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до ст. ст. 24,\~47 Конституції України\~громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Частиною 1\~ст. 21 ЦК України\~передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд вважає, що рішення Дніпропетровської міської ради ХХIV скликання від 19.06.2002 року № 469/2 «Про передачу в оренду та приватну власність земельних ділянок громадянам у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська», в частині передачі земельної ділянки у власність гр. [PERSON] , не можна вважати повністю законним і вмотивованим, оскільки на момент передання земельної ділянки у власність [PERSON] остання вже не була власником домоволодіння, однак не повідомила про це компетентні органи, що мало наслідком ухвалення протиправного рішення. Фактично земельна ділянка була передана особі для обслуговування житлового будинку, право власності на який вже було набуто іншою особою. Відтак, з урахуванням положень ст. 377 Цивільного кодексу України\~та\~ст. 120 Земельного кодексу України, відбувся й перехід правового режиму земельної ділянки до нового власника [PERSON] , а потім відповідно на [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин, суд дійшов переконання, що з метою захисту прав та інтересів нових власників домоволодіння, рішення Дніпропетровської міської ради ХХIV скликання від 19.06.2002 року № 469/2 «Про передачу в оренду та приватну власність земельних ділянок громадянам у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська», необхідно скасувати в частині передання спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , оскільки в іншому випадку оформити право власності на землю [PERSON] та [PERSON] буде неможливим. Що стосується державного акту про право власності на землю, та наявності правових підстав для визнання його недійсним, суд виходить з наступного. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01.07.2015 № 6-319цс15, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Частиною другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із пунктом «г» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку. Як видно з копії Державного акту на право приватної власності на землю серії III-ДП № 009524 від 12.07.2002 року, зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 039163, про передачу у власність гр. [PERSON] земельної ділянки, він виданий 12 липня 2002 року. Таким чином, державний акт виданий гр. [PERSON] вже після того, як нею було здійснено відчуження будинку за адресою: [ADDRESS] , а оскільки державний акт видано на земельну ділянку для обслуговування цього будинку, суд вважає, що будь-яких підстав видавати державний акт на землю саме гр. [PERSON] не було, тому що вона втратила право власності на домоволодіння, а відтак й будь-які права на землю. З урахуванням встановлених обставин, та враховуючи, що гр. [PERSON] не мала права не отримання державного акту, і він виданий всупереч положенням чинного законодавства, суд вважає за необхідне визнати його недійсним та скасувати, що є належним способом захисту в даному випадку. Згідно ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З огляду на ці норми, суд вважає можливим припинити право власності гр. [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:02:098:0046 загальною площею 0, 0350 га за адресою: [ADDRESS] за цільовим призначенням 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під житловим будинком. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. В частині позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Державний акт вказаної форми міг видаватися як фізичним та юридичним особам, тобто було встановлено єдину для всіх суб`єктів права власності на землю форму державного акта на право власності на земельні ділянки незалежно від їх цільового призначення. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. Проте орган Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області під час перевірки технічної документації та реєстрації права власності на земельну ділянку в ДЗК, не перевірив у реєстрі прав власності, що особа, яка реєструє право власності на землю, здійснила відчуження домоволодіння, що є підставою для відмови у реєстрації ділянки за нею. Відтак, дії відповідача були передумовою виникнення даної спірної ситуації, тому позовні вимоги заявлені також і до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, і суд не вбачає підстав для заміни відповідача. Підсумовуючи викладене, з метою захисту прав та інтересів позивачів та створення умов для оформлення права власності не землю, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги, визнати недійсним та скасувати рішення міської ради в частині передання земельної ділянки у власність гр. [PERSON] , визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії III-ДП № 009524 від 12.07.2002 року та припинити право власності гр. [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0, 0350 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під житловим будинком, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:02:098:0046. В силу ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2522, 40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved