Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулався до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Янеір» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні, моральну шкоду, додаткові витрати на щорічну періодичну підготовку пілотів щодо підтримання льотного стану. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 02.05.2018 року [PERSON] було прийнято на посаду командира повітряного судна льотного департаменту до ТОВ «Янеір» ЛТД на підставі наказу № 157-ос від 02.05.2018 року. Позивач виконував свої трудові обов`язки та отримував заробітну плату в розмірі 8800,00 грн. За час роботи в порушення норм трудового законодавства ТОВ «Янеір» ЛТД нерегулярно та з порушенням строків виплачувало заробітну плату, в починаючи з травня 2020 року взагалі припинило виплату заробітної плати. 21.12.2020 року [PERSON] було звільнено із займаної посади за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) на підставі наказу № 194-ос від 17.12.2020 року. Пунктом п. 2 даного наказу доручено головному бухгалтеру забезпечити виплату остаточного розрахунку [PERSON] враховуючи, що його останнім робочим днем є 21.12.2020 року. Компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 49 календарних днів та щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці в кількості 22 календарних днів виплатити за період з 02.05.2018 року по день звільнення. Представник позивача зазначає про те, що [PERSON] не було письмово повідомлено відповідача про нараховані суми, належні йому при звільненні. Порушення трудових прав зі сторони ТОВ «Янеір» ЛТД тривають, в результаті чого [PERSON] було заподіяно моральну шкоду, що виявляється в моральних стражданнях, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. А тому, позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду в грошовому еквіваленті у розмірі 20000,00 грн. Оскільки, на день звільнення [PERSON] та станом на момент подання даної позовної заяви відповідачем не було здійснено виплати заробітної плати за травень - грудень 2020 року, взагалі не виплачено грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким стягнути з ТОВ «Янеір» ЛТД на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за травень - грудень 2020 року в розмірі 70400,00 грн., невиплачену грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також щорічної додаткової відпустки в розмірі 20541,37 грн, середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні за період з 21.12.2020 року по 23.02.2021 року в розмірі 18439,96 грн., а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. Суд констатує, що представником позивача [PERSON] під час розгляду даної справи було неодноразово збільшено розмір позовних вимог. 08.09.2021 року було подано остаточну редакцію заяви про збільшення розміру позовних вимог. Обґрунтовуючи вимоги поданої заяви представник відповідача вказує на те, що 25.10.2021 року представник позивача ознайомилася з матеріалами даної справи та було виявлено документи, надані відповідачем на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від 05.05.2021 року. Так, згідно Довідки № 00000000007 від 10.06.2021 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 9278, 92 коп. А тому, у [PERSON] на день звільнення існувала заборгованість по заробітній платі за травень - грудень у розмірі 82995,39 грн., виходячи з наступного розрахунку: 9278,92 грн. (середньомісячна заробітна плата) * 8 повних місяців (травень - грудень 2020 року) + 8764,03 грн. (середня заробітна плата за квітень 2020 року, враховуючи 514,89 грн., які було виплачено) = 82995,39 грн. Щодо невиплаченої грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки, то представник позивача вказану на те, що заборгованість складає 22269,15 грн., виходячи з наступного розрахунку: 111347,04 грн. (заробітна плата за останні 12 календарних місяців) / 355 (кількість робочих днів у році) * 71 (кількість днів невикористаної відпустки) = 22269,15 грн. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку, то представник позивача вказує на те, що обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст. 117 КЗпП України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи той факт, що [PERSON] , а ні 21.12.2020 р. (у день звільнення), а ні станом на 27.10.2021 року (дата судового засідання) не виплачена заробітна плата, а тому з ТОВ «ЯНЕІР» ЛТД слід середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення (21.12.2020 року) по 27.10.2021 року (дата судового засідання). Відповідно, в жовтні (31 календарних днів) - листопаді (30 календарних днів) місяці 2020 року (два повних місяці роботи перед звільненням) заробітна плата [PERSON] становила 18 557,84 грн. Середньоденна заробітна плата становить 441 грн. 85 коп., з розрахунку: 18 557,84 грн. (заробітна плата за два повних місяці роботи перед звільненням) / 42 (кількість робочих днів за жовтень - листопад 2020 року) = 441 грн. 85 коп. Кількість робочих днів за час затримки виплати заробітної плати - 204 днів (з 21.12.2020 року по 27.10.2021 року (дата судового засідання)). Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні складає 90 137,40 грн., виходячи з наступного розрахунку: 441,85 грн. (середньоденна заробітна плата) х 204 (кількість робочих днів за час затримки виплати заробітної плати) = 90 137,40 грн. Таким чином, за період з 21.12.2020 року по 27.10.2021 року середній заробіток позивача складає - 90 137,40 грн. Окрім того, представник позивача вказує на те, що [PERSON] у період часу коли працював у ТОВ «Янеір» ЛТД проходив щорічну періодичну підготовку пілотів щодо підтримання льотного стану пілота - [PERSON] . Проте, витрати на таку щорічну періодичну підготовку пілотів у 2020 році відповідач не компенсував, тобто позивач за власний рахунок здійснив свою підготовку щоб мати можливість виконувати свої функціональні обов`язки. На момент проходження такої підготовки, відповідач пообіцяв компенсувати витрати під час виплати заробітної плати, чого здійснено не було. З огляду на вищевикладене, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким стягнути з ТОВ «Янеір» ЛТД на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за квітень - грудень 2020 року в розмірі 82995,39 грн., невиплачену грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також щорічної додаткової відпустки в розмірі 22269,15 грн, середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні за період з 21.12.2020 року по 27.10.2021 року в розмірі 90137,40 грн., заподіяну моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14200,00 грн., а також додаткові витрати на щорічну періодичну підготовку пілотів щодо підтримки льотного стану в розмірі 8200,00 грн. Суд констатує, що представником відповідача Данилюк Д.В. було надано до суду письмові пояснення, які суд розцінює за своєю суттю із відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову. Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, представник відповідача вказує на те, що згідно даних бухгалтерського обліку відповідача, заборгованість по заробітній платі позивача відсутня станом на 30.11.2021 року. ТОВ «Янеір» ЛТД здійснило депонування заробітної плати позивача згідно довідки від 30.11.2021 року № 00000000034 у строки вказані у довідці. Таким чином, сума задепонованої заробітної плати позивача складає 63415,30 грн. за період з березня 2020 року по грудень 2020 року, вказану заробітну плату позивач мав можливість отримати в касі підприємства, проте не завертався за її отриманням. А тому, твердження [PERSON] про те, що заробітна плата йому не була у виплачена вчасно є недостовірними. Окрім того, представник відповідача зазначає про невірність розрахунків, здійснений представником позивача та застосування розміру заробітної плати, що було здійснено. Так, відповідно до наказу № 29-до від 19.02.2020 року ТОВ «Янеір» ЛТД, у зв`язку з поширенням вірусного захворювання COVID - 19 та фактичним припиненням виконанням авіаційних рейсів у більшості країн світу, було оголошено простій не з вини працівників. На період простою виплати заробітної плати здійснювалися у розмірі 2/3 від окладу працівників. Таким чином, авіакомпанія фактично припинила виконання польотів з вказаної дати. Оклад позивача встановлено наказом № 150 - ос від 02.05.2018 року на рівні 8600 грн., а наказом № 1-ос від 02.01.2020 року збільшено до рівня 8800,00 грн. Довідка № 00000000007 від 10.06.2021 року, на яку посилається представник позивача, та в якій зазначено до середньомісячна зарплата складає 9278,92 грн. є лише підтвердженням середньомісячної зарплати, тобто середнього показнику за певний період часу та не є підтвердження місячної заробітної плати, яка виплачується працівнику щомісячно за виконану роботу та розмір якої встановлено в штатному розписі та відповідному наказі. Також, представник відповідача зазначає про безпідставність вимоги про стягнення витрат на щорічну періодичну підготовку позивача як пілота в розмірі 8200,00 грн., оскільки відсутні будь - які докази існування обов`язку відповідача стосовно виплати такої компенсації позивачу. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Однак, представник позивача надала суду заяву, в якій збільшені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд провести розгляд даної справи за її відсутності. Представник відповідача ТОВ «Янеір» ЛТД в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про час та місце слухання справи. А тому, суд проводить розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку. По справі встановлено, що 02.05.2018 року [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «Янеір» ЛТД на посаду командира повітряного судна льотного департаменту за основним місцем роботи з 02.05.2018 року в режимі повного робочого часу та з посадовим окладом згідно з штатним розписом. Наказом № 194-ос від 17.12.2020 року, на підставі заяви, 21.12.2020 року [PERSON] було звільнено із займаної посади за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). І. Висновок суду щодо розміру заборгованості щодо заборгованості заробітної плати, а також компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки. Обґрунтовуючи вимоги даного позову представник позивача [PERSON] вказує на те, що згідно Довідки № 00000000007 від 10.06.2021 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 9278, 92 коп. А тому, у [PERSON] на день звільнення існувала заборгованість по заробітній платі за травень - грудень у розмірі 82995,39 грн., виходячи з наступного розрахунку: 9278,92 грн. (середньомісячна заробітна плата) * 8 повних місяців (травень - грудень 2020 року) + 8764,03 грн. (середня заробітна плата за квітень 2020 року, враховуючи 514,89 грн., які було виплачено) = 82995,39 грн. Однак, суд не може погодитися із вказаним твердженням сторони позивача з огляду на наступне. Згідно доданого представником відповідача до матеріалів своїх пояснень Витягу зі штатного розпису, затвердженого наказом від 02.01.2020 року № 1-ос вбачається, що [PERSON] , як командиру повітряного судна, встановлено посадовий оклад у розмірі 8800,00 грн. Відповідно до наказу № 29-до від 19.03.2020 року ТОВ «Янеір» ЛТД, у зв`язку з поширенням вірусного захворювання COVID - 19 та фактичним припиненням виконанням авіаційних рейсів у більшості країн світу, було оголошено простій (не з вини працівників) з 19.03.2020 року, зумовлений неможливістю ведення у нормальному режимі господарської діяльності до дати закінчення введених розпорядженням уряду карантинних обмежень та/або дати скасування простою наказом генерального директора. Згідно п. 2 вказаного наказу оплата праці на час оголошеного простою, здійснюється згідно вимог ст. 113 КЗпП України з розрахунку не нижче від двох третин встановленого працівникові окладу. Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Таким чином, авіакомпанія фактично припинила виконання польотів з вказаної дати. Даний факт також підтверджується наданою до матеріалів справи Довідкою, з якої вбачається, що за період з 02.05.2020 року по 21.12.2020 року [PERSON] має загальний політ 00 год. 00хв. (а.с. 77). З огляду на вище викладене, судом встановлено, що щомісячна заробітна плата [PERSON] за період з квітня 2020 року по день звільнення 21.12.2020 року, беручи розмір окладу позивача 8800,00 грн., положення наказу № 29-до від 19.03.2020 року, та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 113 КЗпП України (простій) складає 4722,90 грн. Даний факт також підтверджується наданою представником відповідача до матеріалів своїх пояснень Довідкою № 00000000037 від 30.11.2021 року, в якій зазначений розмір заробітної плати позивача. А тому, суд критично розцінює твердження представника позивача, що розрахунок заборгованості по заробітній платі має вираховуватися із середньомісячної заробітної плати у розмірі 9278,92 грн. з тих підстав, що вказана сум є лише підтвердженням середньомісячної зарплати, тобто середнього показнику за певний період часу та не є підтвердження місячної заробітної плати за конкретний період, яка виплачується працівнику щомісячно за виконану роботу та розмір якої встановлено в штатному розписі та відповідному наказі про простій, що також відповідає вимогам ч. 1 ст. 113 КЗпП України. З огляду на вище викладене, суд погоджується із розрахунком заборгованості відповідача стосовно розміру заробітної плати, яка підлягає виплаті [PERSON] при звільненні станом на 21.12.2020 у розмірі 48702,33 грн., як це зазначено у Довідці № 00000000007 від 10.06.2021 року (а.с. 33). З наявної в матеріалах справи Довідки № 00000000007 від 10.06.2021 року вбачається, що заборгованість перед [PERSON] за невикористані відпустки складає 17107,63 грн. Суд погоджується із вказаним розрахунком, оскільки такий узгоджується з наступними положеннями діючого законодавства. Відповідно до п. 9 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористанні відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях проводиться ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. ІІ. Висновок суду щодо наявності вини відповідача ТОВ «Янеір» ЛТД у затримці розрахунку при звільненні. Представником позивача у позовній зазначено про той факт, що позивач [PERSON] визнає, що датою його звільнення є саме 21.12.2020 року. Суд констатує, що [PERSON] був ознайомлений із зазначеним наказом № 194-ос від 17.12.2020 року та отримав такий, що підтверджується фактом долучення вказаного наказу до матеріалів справи. Окрім того, стороною позивача про факти протилежного зазначено не було. Згідно п. 2 наказу № 194-ос від 17.12.2020 року головному бухгалтеру Зайцевій І.Ю. було доручено забезпечити виплату остаточного розрахунку [PERSON] , враховуючи що його останнім робочим днем є 21.12.2020 року. Компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 49 календарних днів та щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці в кількості 22 календарних днів виплатити за період з 02.05.2018 року по день звільнення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Як встановлено ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, представник відповідача вказує на те, що згідно даних бухгалтерського обліку відповідача, заборгованість по заробітній платі позивача відсутня станом на 30.11.2021 року, ТОВ «Янеір» ЛТД здійснило депонування заробітної плати позивача згідно довідки від 30.11.2021 року № 00000000034 у строки вказані у довідці. Таким чином, сума задепонованої заробітної плати позивача складає 63415,30 грн. за період з березня 2020 року по грудень 2020 року, вказану заробітну плату позивач мав можливість отримати в касі підприємства, проте не завертався за її отриманням. Однак, суд не може погодитися із вказаним твердженням представника відповідача з огляду на наступне. Відповідно до підпункту 6 пункту 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому Постановою Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148 депонована заробітна плата - готівка, одержана суб`єктами господарювання для виплати, пов`язаних з оплатою праці, та не виплачене в установлений строк окремим фізичним особам. Підприємства мають право зберігати у своїй касі готівку, одержану в банку для виплат, що належать до фонду оплати праці, а також пенсій, стипендій, дивідендів (доходу), понад установлений ліміт каси протягом трьох робочих днів, уключаючи день одержання готівки в банку. Для проведення цих виплат працівникам віддалених відокремлених підрозділів підприємств залізничного транспорту та морських портів готівка може зберігатися в їх касах понад установлений ліміт каси протягом п`яти робочих днів, уключаючи день одержання готівки в банку. Готівка, що одержана в банку на інші виплати, має видаватися підприємством своїм працівникам у той самий день. Суми готівки, що одержані в банку і не використані за призначенням протягом установлених вище строків, повертаються підприємством до банку не пізніше наступного робочого дня банку або можуть залишатися в його касі (у межах установленого ліміту). Підприємство має право зберігати в касі готівку для виплат, які належать до фонду оплати праці та здійснюються за рахунок виручки, понад установлений йому ліміт каси протягом трьох робочих днів з дня настання строків цих виплат у сумі, що зазначена в переданих до каси відомостях на виплату грошей. При цьому виплата заробітної плати готівкою це форма її виплати за замовчуванням, якщо договором між роботодавцем та працівником не визначено інше. Так, статтею 23 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України, тобто готівкою у гривнях. Частиною 4 статті 24 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою заявою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаним ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця (ч. 5 ст. 24 Закону). В листі Державної служби України з питань праці від 04.01.2017 № 54/4.1/4.1-ДП-17, роз`яснено, що якщо працівник відмовляється отримувати заробітну плату (не з`являється за її одержанням за умови, що виплата здійснювалася весь час роботи готівкою і працівник про це повідомлений в установленому порядку та не звертався із заявою щодо виплати зарплати через установу банку або поштовим переказом) за місцем роботи, роботодавець повинен її депонувати у встановленому законодавством порядку. В такому випадку роботодавець вважається таким, що виконав свій обов`язок щодо забезпечення своєчасної виплати заробітної плати. Суд констатує, що виплата зарплати з каси за видатковими відомостями передбачено п. 30 Положення №148. Форма видаткової відомості наводиться у додатку 1 до Положення №148 і називається «Відомість на виплату готівки». Відомість складається та опрацьовується у такому порядку: ?Бухгалтер складає відомість, включаючи до неї працівників, яким потрібно виплатити зарплату готівкою. Він заповнює графи 1-4 табличної частини відомості, у графі 4 проставляє суми, належні до виплати, про що ставить підпис у реквізиті «Відомість склав» після списку працівників. ?Згідно із колдоговором або внутрішнім розпорядчим документом визначається строк, на який відомість передається до каси. Як правило, цей строк збігається зі строком, протягом якого підприємства мають право зберігати готівку для виплати зарплати, від одного до трьох, п`яти або навіть десяти робочих днів. ?Відомість підписується керівником та головним бухгалтером і передається до каси. ?Касир перевіряє на відомості наявність і справжність відповідних підписів та дозвільного напису керівника підприємства або осіб, які ним уповноважені, правильність її оформлення, наявність усіх реквізитів (п. 34 Положення №148). ?Протягом установленого на підприємстві і зазначеного у відомості строку касир здійснює виплати за нею. ?Після закінчення строку виплати зарплати касир у видатковій відомості навпроти прізвищ осіб, яким не здійснено виплату, повинен поставити відбиток штампа або зробити напис «Депоновано» та скласти реєстр депонованих сум (п. 31 Положення №148). ?Наприкінці видаткової відомості касир зазначає фактично виплачену суму та недоодержану суму виплат, яка підлягає депонуванню, звіряє ці суми із загальним підсумком за видатковою відомістю і засвідчує напис своїм підписом. ?Якщо готівку видавав не касир, а інша особа, на відомості додатково робиться напис «Готівку за відомістю видав (підпис)» (п. 31 Положення №148). ?В останній день строку виплати зарплати бухгалтер складає ВКО на загальну суми коштів, що їх виплачено працівникам, та передає його касиру. Сама по собі відомість ще не є підставою для списання грошей з каси та для запису у касовій книзі. ?Касир робить запис у касовій книзі згідно зі складеним бухгалтером ВКО на фактично видану суму за видатковою відомістю. ?Бухгалтер перевіряє записи, зроблені касирами у видаткових відомостях, та здійснює підрахунок виданих і депонованих за ними сум. ?Депоновані суми, що підлягають здаванню до банку, оформляються шляхом складання одного загального видаткового касового ордера, а якщо кошти залишаються в касі, жодних документів не потрібно. ?Депоновані кошти здаються до банку не пізніше наступного робочого дня банку або можуть залишатися в касі у межах установленого ліміту. Суд констатує, що наданими відповідачем матеріалами в обґрунтування своїх заперечень проти позову, надано наступні документи на підставі яких здійснено депонування заробітної плати відповідача: ¦з відомості на виплату готівки № 193 за березень 2020 року, складеної 09.07.2020 року, Видаткового касового ордеру про виплату зарплати згідно платіжної відомості № 193, додатку до неї аркуш № 193 касової книги, встановлено, заробітну плату позивача за березень 2020 року у розмірі 5267,10 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 293 за квітень 2020 року, складеної 31.08.2020 року, Видаткового касового ордеру про виплату зарплати згідно платіжної відомості № 293, додатку до неї аркуш № 293 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за квітень 2020 року у розмірі 4722,90 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 294 за травень 2020 року, складеної 31.08.2020 року, Видаткового касового ордеру про виплату зарплати згідно платіжної відомості № 294, додатку до неї аркуш № 294 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за травень 2020 року у розмірі 4722,00 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 357 за червень 2020 року, складеної 09.06.2021 року, Видаткового касового ордеру про зарахування коштів на поточний рахунок банку, додатку до неї аркуш № 357 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за червень 2020 року у розмірі 4722,00 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 358 за липень 2020 року, складеної 09.06.2021 року, Видаткового касового ордеру про зарахування коштів на поточний рахунок банку, додатку до неї аркуш № 358 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за липень 2020 року у розмірі 4722,00 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 359 за серпень 2020 року, складеної 09.06.2021 року, Видаткового касового ордеру про зарахування коштів на поточний рахунок банку, додатку до неї аркуш № 359 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за серпень 2020 року у розмірі 4722,00 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 360 за вересень 2020 року, складеної 09.06.2021 року, Видаткового касового ордеру про зарахування коштів на поточний рахунок банку, додатку до неї аркуш № 360 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за вересень 2020 року у розмірі 4722,00 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 361 за жовтень 2020 року, складеної 09.06.2021 року, Видаткового касового ордеру про зарахування коштів на поточний рахунок банку, додатку до неї аркуш № 361 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за жовтень 2020 року у розмірі 4722,00 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 362 за листопад 2020 року, складеної 09.06.2021 року, Видаткового касового ордеру про зарахування коштів на поточний рахунок банку, додатку до неї аркуш № 362 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за листопад 2020 року у розмірі 4722,00 грн. задепоновано; ¦з відомості на виплату готівки № 363 за грудень 2020 року, складеної 09.06.2021 року, Видаткового касового ордеру про зарахування коштів на поточний рахунок банку, додатку до неї аркуш № 362 касової книги, встановлено, що заробітну плату позивача за грудень 2020 року у розмірі 20365,00 грн. задепоновано. З огляду на вищевикладене, суд не може погодитися із твердженням представника відповідача про відсутність вини ТОВ «Янеір» ЛТД у несвоєчасній виплаті заробітної плати, з огляду на те, що датою звільнення [PERSON] є 21.12.2020 року, тоді як відомості про виплату готівки позивача, складені бухгалтером товариства та керівником для виплати заробітної плати у касі підприємства були складені тільки 09.06.2021 року, тобто по спливу більше п`яти місяців після звільнення позивача. Також матеріали справи не містять доказу про те, що [PERSON] був повідомлений на дату 09.06.2021 року про можливість тримання отримання всіх сум до виплати, які в подальшому було задепоновано. А тому, вказані дії ТОВ «Янеір» ЛТД у повній мірі суперечать приписам ст. 116 КЗпП України, яка регламентує обов`язок роботодавця при звільненні працівника виплатити всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Даний факт також підтверджується наявною в матеріалах справи Довідкою № 00000000007 від 10.06.2021 року, виданою директором та головним бухгалтером ТОВ «Янеір» ЛТД, з якої станом на 21.12.2020 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] має місце та складає 48702,33 грн.. в тому числі заборгованість за невикористану відпустку в розмірі 17107,63 грн. Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] не було письмового повідомлено про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Докази протилежного суду надано не було. Суд констатує, що не звернення працівника до каси роботодавця, з метою отримання всіх сум, а також не подання ним заяви про перерахування їх на картковий рахунок, свідчить про не реалізацію ним свого суб`єктивного права на отримання вказаних сум. Однак, роботодавець зобов`язаний письмово повідомити працівника при звільненні про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, а також у день звільнення передати до каси підприємства Відомість на виплату готівки, як це передбачено Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому Постановою Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148. Вказане свідчить про наявність підстав для ухвалення рішення про примусове стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 48702,33 грн., а також компенсацію за невикористану щорічну та додаткову відпустку в розмірі 17107,63 грн., оскільки судом встановлено обставину вчинення відповідачем перепон в отриманні вказаних сум. ІІІ. Висновок суду позовної вимоги про стягнення з ТОВ «Янеір» ЛТД середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року № 100 середня заробітна плата розраховується за два останні місяці роботи співробітника. Пунктом 20 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 встановлено, що: «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності». У п. 20постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно, в жовтні (31 календарних днів) - листопаді (30 календарних днів) місяці 2020 року (два повних місяці роботи перед звільненням), тому заробітна плата [PERSON] за два місяців становила 9445,80 грн. А тому, середньоденна заробітна плата становить 224,90 грн., з розрахунку: 9445,80 грн. (заробітна плата за два повних місяці роботи перед звільненням) / 42 (кількість робочих днів за жовтень - листопад 2020 року) = 224,90 грн. Кількість робочих днів за час затримки виплати заробітної плати - 372 днів (з 21.12.2020 року по 20.06.2022 року (дата ухвалення судового рішення). А тому, суд констатує, що середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні складає 83662,80 грн. (224,90 грн. (середньоденна заробітна плата) х 372 (кількість робочих днів за час затримки виплати заробітної плати) = 83662,80 грн. Саме вказана сума підлягає стягненню з ТОВ «Янеір» ЛТД як компенсація позивачу за затримку нарахованої, але невиплаченої у день звільнення заробітної плати. Однак з приводу позовної вимоги про стягнення витрат на щорічну періодичну підготовку позивача як пілота в розмірі 8200,00 грн., суд вважає таку необґрунтованою, оскільки стороною позивача не було надано суду жодних доказів, які передбачають обов`язок відповідача здійснити виплату такої компенсації позивачу. Окрім того, сторона позивача не скористувалася своїм право, передбаченим ст. 84 ЦПК України заявити клопотання про витребування відповідного доказу за не можливості надати такий самостійно. ІV. Висновок суду щодо заявленої позивачем позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 грн. Згідно приписів ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди, зазначений у позовній заяві, вимогам розумності та справедливості не відповідає. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з доводами представника позивача що внаслідок невиплати [PERSON] всіх передбачених законом виплат при звільненні, позивач зазнав в моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя для матеріального забезпечення своєї родини. При визначенні розміру моральної шкоди яка підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача, то суд враховує характер та обсяг душевних страждань, які він зазнав в результаті невиплати йому заробітної плати при звільненні та компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках. Однак, виходячи із засад розумності, об`єктивності, виваженості і справедливості, суд приходить до переконання, що заявлена позивачем моральна шкода в розмірі 25000 грн. є надмірною, а тому дана вимога підлягає частковому задоволенню в частині розміру моральної у сумі 3000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 6 ст. 80 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що наявні матеріалах справи докази підтверджують порушене право позивача, у зв`язку з чим, суд приходить до переконання, що з ТОВ «Янеір» ЛТД підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з квітня - грудень 2020 року в розмірі 48702,33 грн., невиплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки в розмірі 17107,63 грн., середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні за період з 21.12.2020 року по 20.06.2022 року в розмірі 83662,80 грн., заподіяна моральна шкода в розмірі 3000,00 грн. Суд констатує, що в матеріалах справи наявний ордер Серії ОД № 698334 від 23.02.2021 року, який підтверджує повноваження представника позивача [PERSON] Згідно наданого представником позивача детального орієнтовного опису наданих послуг адвокатом вбачається, що вартість таких послуг складає 14200 грн. Згідно приписів ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, Згідно приписів ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Однак, суд констатує, що окрім вказаного вище ордеру, ані позивачем, ані представником позивача [PERSON] не було доданого договору про надання правової допомоги, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акту приймання - передачі наданих послуг. З огляду на вищевикладене у суду відсутні підстави для стягнення витрати на правову допомогу, а тому у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 2270,00 грн., встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2021 року (рік звернення до суду з позовом). На підставі наведеного,

Outcome: partial