Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовна заява обґрунтована тим, що 01.08.2019 приблизно о 14 год. 48 хв. на вул. Велика Кільцева дорога на регульованому перехресті з пр. Мінським у м. Києві водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ, номерний знак [NUMBER] , під час повороту ліворуч не надав переваги в русі автомобілю Mitsubishi Lanсer, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого здійснив зіткнення з останнім, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів та травмування пасажира автомобіля Mitsubishi Lanсer, номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , чим порушив п. 16.6 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 14.05.2021 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Розмір завданої автомобілю позивача шкоди внаслідок ДТП становить 201636,10 грн., витрати на проведення автотоварознавчої експертизи - 4 600 грн. Позивач звертався до відповідача з заявою про відшкодування грошової компенсації, проте на його звернення відповідач жодним чином не відреагував, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 201636,10 грн., а також витрати на проведення експертизи у сумі 4600,00 грн. Ухвалою судді від 16.12.2021 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав. Уточнив, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце за участю автомобіля ВАЗ, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля Mitsubishi Lanсer, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , мала місце 01.08.2019, у позові допущено описку. Зазначив, що вина [PERSON] встановлена постановою Оболонського районного суду м. Києва від 14.05.2021, яка ним не оскаржувалась та набрала законної сили. Суму збитку, зазначеного у позові було встановлено за результатами проведення автотоварознавчої експертизи, відповідач був запрошений прийняти участь під час огляду експертом пошкодженого автомобіля, належного позивачу, проте вказане запрошення проігнорував. Свого висновку за результатами автотоварознавчого дослідження на спростування суми шкоди відповідач не надав. Позивач до страхової компанії, де застрахована відповідальність водія [PERSON] , не звертався, оскільки відомості щодо страхування транспортного засобу відповідача у нього були відсутні. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що не вважає себе винуватим у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 01.08.2019, а його вина не була встановлена під час судового розгляду, оскільки постановою Оболонського районного суду м. Києва від 14.05.2021 провадження у справі відносно нього за ст. 124 КУпАП було закрито у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення. Зазначив, що під час проведення експертизи не був присутній, оскільки запрошення для участі у її проведенні отримав із запізненням, тому не мав можливості надавати свої пояснення чи зауваження. З сумою, зазначеною у висновку експерта, він не погоджується та вважає її завищеною, висновок експерта вважає неналежним доказом з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того зазначив, що на момент дорожньо-транспортної пригоди його транспортний засіб був застрахований у ТДВ СК «Альфа-Гарант» та йому не відомо, чи здійснювалось страхове відшкодування його страховою компанією позивачу. Експертизу за своєю ініціативою не проводив. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Позивач [PERSON] є власником автомобіля Mitsubishi Lanсer, номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . З постанови Оболонського районного суду м. Києва від 14.05.2021 вбачається, що 01.08.2019 приблизно о 14 год. 48 хв. на вул. Велика Кільцева дорога на регульованому перехресті з пр. Мінським у м. Києві водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ, номерний знак [NUMBER] , під час повороту ліворуч не надав переваги в русі автомобілю Mitsubishi Lanсer, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого здійснив зіткнення з останнім, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів та травмування пасажира автомобіля Mitsubishi Lanсer, номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , чим порушив п. 16.6 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 14.05.2021 у справі №756/12019/19, яка набрала законної сили 28.05.2021, встановлено винуватість [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП. Таким чином, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що його винуватість у вчиненні ДТП судовим рішенням не встановлена, оскільки це спростовується матеріалами справи. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до висновку № 1-17/06 від 17.06.2021 за результатами експертного автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mitsubishi Lanсer, номерний знак [NUMBER] , в результаті ДТП, яка сталася 01.08.2019, становить 201636,10 грн. Вартість послуг по проведенню вказаного автотоварознавчого дослідження становить 4600,00 грн., що підтверджується договором про надання послуг з проведення експертизи №1/Е-01/06 від 01.06.2021, актом виконаних робіт (наданих послуг) по договору №1/Е-01/06 від 17.06.2021 та квитанцією № 0.0.2147313192.1 від 01.06.2021. З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] направлялось повідомлення про проведення 16.06.2021 автотехнічної експертизи (трекінг відправлення - 0317009537116), разом з тим відомостей щодо вручення вказаного повідомлення відповідачу матеріали справи не містять. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Під час розгляду даної справи судом застосовано принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Тобто, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 04/5726/19. Надаючи оцінку правовідносинам, що складатися між сторонами, суд виходить з наступного. Згідно вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Під час судового розгляду справи, судом встановлено, що транспортний засіб ВАЗ 217030, номерний знак [NUMBER] , на дату ДТП (01.08.2019) був застрахований у ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі полісу №AM8203694 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказана інформація міститься у відкритому доступі на сайті Моторного (транспортного) страхового бюро України. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). У статті 38 вказаного Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено випадки, коли страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Врaховуючи викладене, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Так, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача, зокрема, посилається на те, що після того, як сталася дорожньо-транспортна пригода, та на час звернення до суду з позовом позивачу не було відомо про те, чи була застрахована відповідальність відповідача [PERSON] , як водія автомобіля марки ВАЗ 217030, номерний знак [NUMBER] , а тому позивачем було обрано спосіб захисту свого права шляхом звернення з позовом про відшкодування шкоди безпосередньо до завдавача шкоди. Суд критично оцінює вказані доводи позивача, оскільки інформація про чинні страхові поліси обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів міститься у відкритому доступі на сайті Моторного (транспортного) страхового бюро України. Проте, позивачем був обраний спосіб захисту шляхом звернення до суду з позовом безпосередньо до завдавача шкоди - [PERSON] без з`ясування того, чи застрахована відповідальність останнього, який ліміт відповідальності страховика за завдання майнової шкоди за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON] , чи наявні передбачені законом підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Таким чином, з викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних [PERSON] у результаті ДТП збитків, є страховик відповідача - ТДВ СК «Альфа-Гарант». Позивачем до початку розгляду справи по суті не заявлялося клопотання про залучення ТДВ СК «Альфа-Гарант» у якості співвідповідача або про заміну первісного відповідача на належного - ТДВ СК «Альфа-Гарант». Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у встановленому законом порядку, оскільки відомості щодо звернення позивача до страхової компанії або щодо відмови йому у виплаті страхового відшкодування відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed