Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач в особі представника, адвоката Працевитого Г.О., звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р. В обґрунтування своїх позовних вимог представником позивача зазначено, що являючись власником нерухомого майна складу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 711,8 кв. м., позивач вирішила здати склад в оренду у зв`язку з бажанням попередніх орендарів звільнити приміщення. З вказаною метою, нею 12.05.2016 видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] , якого відрекомендував її колишній чоловік. Оскільки зі сторони [PERSON] , який обіцяв знайти орендаря для довготривалої оренди, не здійснювалось жодних дій, позивачем самостійно здійснено поліпшення будівлі складу та залишено попередніх орендарів, що орендували склад з 2015 року. У серпні 2020 року, отримавши позов про стягнення заборгованості, позивачу стало відомо, що 10.04.2017, на підставі виданої довіреності, її представником [PERSON] укладено з [PERSON] договір найму (оренди), предметом якого була оренда зазначеного нерухомого майна строком на 30 місяців. За вказаним фактом 07.12.2020 позивач звернулася із заявою про злочин за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області. На думку позивача договір найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р. є фіктивним та таким, що укладений за зловмисною домовленістю відповідачів, які умисно здійснили вказаний правочин з метою заволодіння в майбутньому її коштами та складом. Також, позивач вважає договір фіктивним, оскільки [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму (оренди) будівлі без мети настання реальних наслідків, заздалегідь не плануючи виконувати умови договору, зокрема, в частині передачі коштів та безпосередньо складу в оренду. Стверджує, що протягом всього часу, ніяких коштів вона не отримувала, жоден з відповідачів не звертався до неї з будь-яких питань стосовно виконання договору. Вважає, що договір укладено за зловмисною домовленістю, а ціну договору спеціально завищено в п`ять разів для спричинення для неї несприятливих наслідків через штучне формування заборгованості. З урахуванням викладеного позивач просила визнати недійсним договір найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р., стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2021 у даній справі вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував, вважає договір найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р. реальним. Також, звертає увагу суду на тому, що питання фіктивності та зловмисної домовленості вже розглядалось в іншій судовій справі №362/1892/20 за участю тих самих сторін, а отже обставини, встановлені в межах вказаної справи вважає преюдиційними. Від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він також заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що договір не може бути фіктивним, оскільки повіреним отримано кошти в рахунок оренди, що підтверджується розпискою, та існує судовий спір про стягнення коштів з [PERSON] за невиконання умов оспорюваного договору. Наполягає на тому, що договір найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р. укладено в інтересах позивача на вигідних для неї умовах, зокрема, щодо розміру орендної плати. Також, звертає увагу суду на тому, що правоохоронними органами на даний момент не встановлено факту шахрайства в діях відповідачів за відповідною заявою позивача. Сторони у судове засідання не з`явилися, письмово просили розглядати справу на їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення (складу), загальною площею 704,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить їй на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 30.06.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В., за реєстровим № 904, номер запису про право власності в Реєстрі речових прав на нерухоме майно: 14463512. Будучи власником вищевказаного нежитлового приміщення, 12.05.2016 позивачем видано довіреність [PERSON] , строком на один рік, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Командиром А. М., зареєстровану в реєстрі за № 566, якою вона наділила [PERSON] правами розпоряджатися (у тому числі продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в іпотеку) належним їй об`єктом нерухомого майна, яким є склад (позначений на плані літерою Н) площею 704,2 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; визначати ціну та інші умови самостійно на власний розсуд. Серед наданих прав у якості представника власника складу, позивачем надано право укладати від імені власника договори оренди складу, підписувати договори купівлі-продажу складу, договір міни, передавати в заставу (іпотеку) склад за зобов`язання третіх осіб, визначаючи ціну та інші умови, на яких укладатимуться такі договори, на власний розсуд; отримувати належні позивачу кошти. На підставі зазначеної довіреності 10.04.2017 [PERSON] укладено договір найму будівлі № 10/04/17 з [PERSON] . Згідно з пунктом 2.2 договору найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р. сторони домовились, що орендна плата сплачується наймачем одноразово за весь строк користування будівлею, а саме за 30 місяців, що становить 1 267 560 грн. За приписами пункту 2.3 договору найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р. наймодавець зобов`язаний протягом п`яти днів з моменту отримання орендної плати передати склад у користування наймачеві шляхом складання акту приймання-передачі та скріплення підписами сторін, що є невід`ємною частиною договору. Склад вважається переданим в оренду після повної сплати згідно із пунктом 2.2 з моменту підписання акту приймання-передачі. У разі невиконання зі сторони наймодавця умов пункту 2.3 договору найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р., наймодавець зобов`язаний у п`ятиденний термін повернути наймачеві всі сплачені кошти (пункт 2.4). В подальшому, [PERSON] складено та передано [PERSON] розписку, згідно якої ним підтверджується факт отримання грошових коштів у розмірі 1 267 560 грн. 00 коп. відповідно до п. 2.2 договору найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р., що становить розмір орендної плати за весь строк користування будівлею. В зазначеній розписці [PERSON] підтвердив, що всі зобов`язання [PERSON] виконані належним чином та у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (стаття 762 ЦК України). В свою чергу, позивач вважає оспорюваний договір фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19). На думку позивача, однією з підстав фіктивності оспорюваного правочину є його укладення [PERSON] з однієї сторони, за зловмисною домовленістю з іншою стороною, [PERSON] з метою заволодіння коштами [PERSON] та створення для неї несприятливих наслідків через штучне створення невиконаного зобов`язання з повернення оплати за договором оренди та штрафних санкцій. Проте, зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною є самостійною підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 232 ЦК України, а тому в контексті встановлення факту фіктивності оспорюваного договору до уваги судом не береться. Також, позивач вважає, що про фіктивність оспорюваного договору свідчить те, що [PERSON] та [PERSON] протягом строку його дії не вчиняли жодних дій для його виконання сторонами, зокрема, щодо укладення акту приймання-передачі об`єкта оренди. З вказаним суд не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму (стаття 765 ЦК України). Якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків (стаття 766 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2021 р. у справі № 362/1892/20, у якій брали участь ті самі особи, що і у даній справі, встановлено, що після сплати орендарем орендної плати у повному обсязі орендодавець у порушення умов договору оренди не передав спірне нерухоме майно позивачу, акт приймання-передачі, як це передбачено пунктом 2.3 договору оренди, складено не було. Такі обставини сторонами не заперечуються. У зв`язку з вищевикладеним, Верховним Судом встановлено факт порушення саме орендодавцем умов договору щодо передачі спірного нерухомого майна та не укладення акту приймання-передачі. Також позивач звертає увагу суду на тому, що розмір орендної плати, встановлений сторонами в договорі оренди є суттєво завищеним та не відповідає ринковим цінам на аналогічне майно в м. Запоріжжі, проте жодних належних доказів суду не надає, окрім скрін-шоту, розміщеного в тексті позовної заяви, з якого не можливо встановити веб-ресурс, на якому розміщено відповідні оголошення, дату та час його формування тощо. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України розмір орендної плати встановлюється договором найму. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Також відповідно до умов довіреності, виданої 12.05.2016, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Командиром А. М. та зареєстрованої в реєстрі за № 566, позивач уповноважила [PERSON] визначати ціну та інші умови договору самостійно на власний розсуд. Отже, у суду відсутні підстави вважати розмір орендної плати, встановлений договором найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р., таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та волевиявленню позивача як довірителя. Крім цього, позивач вказує, що є фізичною особою - підприємцем та оплату послуг з оренди її приміщень приймає виключно шляхом безготівкових платежів. При цьому, [PERSON] відповідно до умов довіреності, виданої 12.05.2016, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Командиром А. М. та зареєстрованої в реєстрі за № 566, мав право бути представником позивача в банківських установах з правом відкриття на її ім`я поточного рахунку для зарахування грошових коштів. Отже, на думку позивача, в разі реального укладення договору оренди з орендарем, [PERSON] повинен був би здійснити платіж на рахунок [PERSON] , а не передавати кошти в руки [PERSON] . Вищевказане твердження спростовується умовами довіреності, згідно якої передбачено право на отримання [PERSON] належних [PERSON] коштів. Судом встановлено факт передачі коштів орендарем [PERSON] як представнику позивача у розмірі 1 267 560 грн. 00 коп. відповідно до п. 2.2 договору найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р., що становить розмір орендної плати за весь строк користування будівлею та підтверджується відповідною розпискою [PERSON] . Отже, передача грошових коштів в рахунок орендної плати за оспорюваним договором представнику позивача, а не безпосередньо позивачу, відповідає умовам довіреності та не може свідчити про фіктивність правочину. Інші аргументи позивача щодо фіктивності оспорюваного договору до уваги судом не беруться, оскільки є похідними від вищезгаданих, ґрунтуються на припущеннях та не впливають на можливість визнання договору фіктивним. Крім цього, іншою підставою недійсності оспорюваного правочину позивач вважає зловмисну домовленість відповідачів відповідно до ст. 232 ЦК України, частиною 1 якої передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Зокрема позивач вважає наявною в діях відповідачів зловмисну домовленість, оскільки в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] саме останній повністю визнав позовні вимоги [PERSON] , підтвердив факт отримання грошей під розписку, обставини щодо перешкоджання зі сторони [PERSON] у користуванні складом, тобто діяв за повною зловмисною домовленістю не з особою, що видала йому довіреність та інтереси якої він повинен представляти, а з іншою стороною. Проте, вищевказані аргументи позивача не підтверджено належними доказами, а також самі по собі не свідчать про умисел на зловмисну домовленість відповідачів на момент укладення оспорюваного правочину. Також позивач стверджує, що складення розписок при укладенні договорів оренди не передбачено, а також відповідачами порушено вимоги постанови Правління НБУ від 29.12.2017 №148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», а саме пункту 7, яким передбачено граничні суми розрахунку готівкою фізичних осіб із суб`єктами господарювання та між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Згідно з ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У даному випадку згідно 2.2 договору найму (оренди) будівлі № 10/04/17 від 10.04.2017 р. сторони домовились, що орендна плата сплачується наймачем одноразово за весь строк користування будівлею, а саме за 30 місяців, що становить 1 267 560 грн. На виконання вказаного обов`язку зобов`язана особа, а саме орендар, передав кошти, а представник орендодавця на вимогу орендаря видав йому розписку про одержання виконання в повному обсязі, що не суперечить законодавству, яке регламентує правовідносини із найму. Крім цього, датою складення розписки є 10.04.2017, а постанова Правління НБУ від 29.12.2017 №148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» набрала чинності з 05.01.2018, з огляду на що не регулювала правовідносини з проведення розрахунку за вказаною розпискою. Також, факт сплати орендарем орендної плати у повному обсязі встановлено постановою Верховного Суду від 14 грудня 2021 р. у справі № 362/1892/20, у якій брали участь ті самі особи, що і у даній справі. Позивач звертає увагу суду і на тому, що укладення договору поруки таким правовідносинам щодо оренди нежитлового приміщення не притаманне, проте правомірність укладення договору поруки та його відповідність нормам чинного законодавства не входить до предмету даного позову та позивачем не оскаржується. Іншим доводам позивача щодо наявної зловмисної домовленості в діях відповідачів судом було надано оцінку при дослідженні питання фіктивності договору та є припущеннями, не підтвердженими належними та допустимими доказами. Необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09, Верховним Судом в постанові від 07 серпня 2019 року в справі № 753/7290/17 та постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 541/2700/16-ц. Виходячи з наведеного, судом не встановлено, що умови договору, укладеного повіреним, суперечили волі позивача на момент його укладення. Також позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про наявність домовленості на момент укладення спірного правочину представника позивача з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. В свою чергу, постановою Верховного Суду від 14 грудня 2021 р. у справі № 362/1892/20 відзначено право [PERSON] на відшкодування збитків у вигляді переданих на виконання договору оренди коштів у розмірі 1 217 560 грн 00 коп. та нарахованих на них штрафних санкцій як наслідок порушення умов договору оренди саме позивачем. Отже, оцінюючи подані учасниками справи докази в їх сукупності суд вважає дану позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. Судові витрати позивача компенсації не підлягають, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed