Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачкою [PERSON] 22.05.2010 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області, актовий запис №54. Зазначає, що від шлюбу подружжя мають неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. Посилається на те, що за час перебування у шлюбі подружнє життя не склалося, шлюбні відносини фактично припинені у жовтні 2021 року, з цього моменту подружжя між собою не спілкується. Крім того, вказує на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що є підставою для його розірвання відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, строк на примирення сторони не потребують. Посилається також на те, що на теперішній час дитина проживає з позивачем, що максимально відповідає його інтересам, відповідачка проживає у житлі яке їй не належить, умов для проживання дитини там не має. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити, розірвати шлюб між ним та відповідачкою [PERSON] та визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . Відповідачка відзиву на позовну заяву не подала. Заяви, клопотання учасників справи та процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Кіцманського районного суду Чернівецької області від 09.06.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 28.06.2022 року. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявився, однак скерував на адресу суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи у його відсутність. Відповідачка [PERSON] в підготовче судове засідання не зявилася, однак скерувала до суду заяву, в якій позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком, визнала повністю. Просить проводити розгляд справи без її участі. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1. ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того, ч.3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб 22.05.2010 року у Мереф`янській міській раді Харківського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №54 (а.с.9). Під час зареєстрованого шлюбу у сторін народилася дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 02.08.2018 року (а.с. 10). З наданого суду Договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 05.04.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Зеленською М.В. вбачається, що сторони [PERSON] та [PERSON] уклади договір про те, що син [PERSON] , [INFO] , буде проживати з батьком [PERSON] (а.с.14). Норми права, які застосував суд. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, згідно ч.2 ст. 104 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. У відповідності до ч.2 ст. 114, ст. 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. \~ \~ \~ За нормами ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Зі змісту пункту 1 статті 9 Конвенції вбачається, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення частини 1 статті 3, статті 9 Конвенції про права дитини, частини 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Мотиви з яких виходив суд та оцінка суду. Згідно із ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Суд прийшов до висновку, що сторони на момент розірвання шлюбу фактично припинили шлюбні відносини, втратили почуття любові, між ними відсутнє взаєморозуміння. Сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю. На момент розгляду справи позивач та відповідач проживають окремо, спільного господарства не ведуть вже на протязі року і примирення між ними стало неможливим. Оскільки обидві сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися та зберегти шлюб, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, а тому є неможливим. Беручи до уваги те, що шлюб носить формальний характер, позивач просить розірвати шлюб, а відповідачка позов визнала, погодившись на розірвання шлюбу, за таких обставин шлюб слід розірвати. Пунктом 14 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» визначено,\~що у\~випадку,\~коли при\~розірванні шлюбу\~в судовому\~порядку встановлено,\~що подружжя\~не досягло\~згоди про\~те,\~з ким\~із них\~будуть проживати\~неповнолітні діти,\~суд вирішує\~зазначені питання\~по суті\~одночасно з\~вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами те, що після того, як сторони почали проживати окремо, дитина залишилась проживати та на даний час проживає із батьком та ним створені всі умови для проживання та виховання сина, батько здійснює опіку над дитиною, доглядає її, та піклується про її стан здоров`я, духовний та моральний розвиток. Дану обставину також і підтверджує Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 05.04.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Зеленською М.В. Таким чином,\~аналізуючи в\~сукупності достовірно\~встановлені судом\~\~докази,\~вік дитини,\~стан її\~здоров`я\~та інші\~обставини,\~що мають\~істотне значення,\~а також\~те,\~що відповідач\~ [PERSON] \~не заперечує\~проти визначення\~місця проживання\~дитини з\~батьком,\~суд дійшов\~висновку,\~що є\~всі підстави\~для задоволення\~позову в\~частині визначення\~місця проживання\~малолітнього [PERSON] ,\~2015\~року народження, разом з батьком [PERSON] . На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 24,56, 104-105, 110, 112, 114-115, 141, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved