Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що її колишній чоловік зареєструвався у будинку, розташованому за адресою [ADDRESS] у 2013 році під час перебуванні у шлюбі з позивачкою, та який на той час належав на праві власності її батьку [PERSON] 26.04.2021 за рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 06.07.2021 батько позивачки подарував їй вказаний житловий будинок, разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будинку. Відповідач не проживає у будинку з липня 2017 року по теперішній час, виїжджаючи забрав всі свої речі, перевіз до нового місця проживання, однак не знявся з реєстрації. Будинком не цікавиться, не проявляє щодо нього будь-якого інтересу, не приймає участі у його утриманні, ремонті, оплаті житлово-комунальних послуг. Такий факт створює позивачці клопоти у оплаті зайвих комунальних платежів. Таким чином, відповідач створив перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженні її майном, відповідно, вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Згідно з ухвалою судді від 14 березня 2021 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Позивачка в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Також, пояснила, що знаходилась з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 1997 року, відповідач зареєстрований у спірному будинку з 2013 року, де спільно проживали до 2017 року. У 2017 році разом з чоловіком переїхали до іншого будинку, для організації діяльності будинку сімейного типу, де прожили до 2021 року. Після розірвання шлюбу з [PERSON] у квітні 2021 року, позивачка в кінці літа (орієнтовно у серпні) повернулась проживати до будинку в [ADDRESS] . Разом з нею туди переїхали на постійне місце проживання восьмеро дітей, для яких вона є матір`ю - вихователькою, крім того, там проживає її рідний син. На даний час місце проживання відповідача їй не відомо, спілкування відсутнє, вказала, що він є приватним підприємцем та має можливість забезпечити собі місце проживання. Також зазначила, що [PERSON] приходив до даного будинку та виявляв бажання там проживати, їй також відомо, що іншого житла на праві власності у нього немає. Відповідач в судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях, поданих до суду його представником, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначили, що між колишнім подружжям склались неприязні відносини та позивачка неодноразово чинила відповідачу перешкоди у можливості проживати за місцем реєстрації. [PERSON] не має іншого житла, та не має можливості власноруч змінити місце реєстрації, визнання його втратившим право на користування житловим приміщенням є порушенням ст.8 Конвенції. Розгляд справи просили проводити у відсутність відповідача та його представника. Заслухавши позивачку, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 07.02.1997 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 26.04.2021 по справі №674/1605/20. Згідно довідки №411 від 16.02.2022 управління «Центр надання адміністративних послуг» про зареєстрованих у житловому будинку за адресою в [ADDRESS] , у вказаному будинку зареєстровані: заявниця, колишній чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] [INFO] , син [PERSON] [INFO] , син [PERSON] [INFO] . Факт реєстрації відповідача у спірному будинку підтверджується також відміткою у паспорті громадянина України на ім`я [PERSON] , де дату реєстрації вказано 25.01.2013. 06.07.2021 батько позивачки [PERSON] подарував їй будинок за адресою [ADDRESS] ), а також земельну ділянку з кадастровим №682181010:01:200:0015 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується нотаріально посвідченими договорами дарування, зареєстрованими з реєстрі за №№2231, 2232 та Витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.07.2021 №264626122. Згідно актів, складених депутатом Дунаєвецької міської ради Казіміровою Н.М. за участю свідків від 25.01.2022 та від 11.02.2022 вказано, що [PERSON] не проживає у будинку в [ADDRESS] з 2017 року, у зв`язку із зміною місця проживання та розірванням шлюбу. Рішенням виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 17.06.2021 №140 затверджено висновок про доцільність функціонування дитячого будинку сімейного типу на базі сім`ї [PERSON] . За змістом вказаного висновку вбачається, що 27.11.2017 року на базі сім`ї позивача та відповідача було створено дитячий будинок сімейного типу, куди влаштовано для проживання дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування, а саме: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Для спільного проживання батьків-вихователів та вихованців в безоплатне тимчасове користування було надано помісною церквою християн - баптистів «Віфлеєм» житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з розірвання шлюбу, [PERSON] звернулась до служби у справах дітей про намір залишитись матір`ю - вихователькою вищевказаного дитячого будинку сімейного типу. За таких обставин, служба у справах дітей Дунаєвецької міської ради вважала за доцільне продовжити функціонування будинку сімейного типу за адресою в [ADDRESS] на базі сім`ї [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, в судовому засіданні повідомила суду, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2017 року, оскільки спільно з дочкою протягом 2017 -2021 років проживали у будинку сімейного типу по [ADDRESS] . Будинок, який розташований за адресою в [ADDRESS] першочергово це була спадщина матері (пів будинку), під час спільного проживання у ньому дочки і зятя вони добудували ще 5 кімнат, кошти вкладали дочка і зять, проте сам будинок був зареєстрований на батька позивачки. Після розлучення з відповідачем, дочка у серпні 2021 року повернулась до даного будинку разом з вісьмома прийомними дітьми, також там проживає її старший син. Свідку не відомо, де на час розгляду справи проживає відповідач, знає, що він приїжджає до дітей, спілкується з ними, зі слів дочки відомо, що хоче оселитись у даному будинку, неприязних стосунків з дітьми немає. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, в судовому засіданні повідомила, що відповідач [PERSON] п`ять років не живе у будинку, виїхав разом з позивачкою, вона повернулась та почала проживати у ньому десь пів року тому, разом з вісьмома прийомними дітьми, з якими у відповідача нормальні стосунки. При виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує наступне. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Нормами статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до статті 405 ЦК України,члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 (справа № 688/63/15-ц) зроблено правовий висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. При вирішенні спорів щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, у липні 2021 року прийняла у дар від батька будинок за адресою в [ADDRESS] . Відповідач заселився до вказаного будинку 2013 році як чоловік позивачки, власником якого на той час був її батько. [PERSON] не проживає у будинку протягом останніх 4,5 років, поселився до іншого житла, не цікавиться ним, не проявляє до будинку будь-якого інтересу, тому на відповідача не можуть розповсюджуватись гарантії, які закріплені у статті 405 ЦК України щодо збереження права на користування житлом протягом року. Такі дії відповідача створюють перешкоди у користуванні житлом їй як власниці майна, та вона просить їх усунути шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком як такого, що не проживає понад рік за місцем реєстрації без поважних причин. Разом з цим, суд не може погодитися з такими доводами позивача, з огляду на таке. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07). Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи на права на користування житлом можливе якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що позбавлення її можливості на проживання у ньому буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою визнання таким, що втратив право користування житлом, члена сім`ї власника будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс-19). Суд враховує, що в письмових поясненнях відповідач зазначив, що бажає проживати за місцем своєї реєстрації та не має іншого житла у своїй власності для проживання, вказаний факт підтвердила і позивачка в судовому засіданні. Обставини, які визнаються сторонами доказуванню не підлягають. Крім того, свідок [PERSON] повідомила, що фактично відповідачем та позивачкою під час проживання у зазначеному будинку було добудовано 5 кімнат. Таким чином, хоча під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] не набули спільного житла, проте факт добудували 5 кімнат у батьківському будинку свідчить про тривалість та стійкість зв`язку відповідача з даним житлом та його законний інтерес щодо користування означеним майном для свого проживання. В даному випадку, визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням того, що [PERSON] може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі, оскільки іншого житла у нього немає. Також, при вирішенні позовних вимог, мають враховуватись причини відсутності особи у житлі. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не проживав з 2017 року по 2021 рік у спірному будинку з поважних причин, а саме у зв`язку із зміною місця проживання за адресою розташування будинку сімейного типу. Після розірвання шлюбу інтересу до житла за місцем реєстрації [PERSON] не втратив та бажає там проживати, з дітьми має гарні стосунки. Набуття відповідачкою права власності на спірне житло у липні 2021 року, само по собі не є перешкодою у можливості користування відповідачем даним житловий будинком. При цьому, несплата відповідачем комунальних послуг, не може бути підставою для позбавлення права у користуванні житлом, а лише надає право позивачці у судовому порядку вимагати компенсації понесених нею витрат на оплату комунальних послуг за рахунок відповідача. З врахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що втрата відповідачем права на користування житлом, може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, що потягне втручанням у мирне володіння майном,порушення балансу інтересів обох сторін, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору відсутні.

Outcome: dismissed