Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

22 лютого 2022року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 07.07.2020 по 21.04.2021 вона працювала на посаді юрисконсульта Сумської філії державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція». Однак, при звільненні її з роботи відповідач не провів із нею розрахунок і не виплатив їй заборгованість по заробітній платі в сумі 73960 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6541 грн. 54 коп. Всього на суму 80501 грн. 54 коп..Рішенням Глухівського міськрайонного суду від 07.09.2021 року її позов до вказаного підприємства про стягнення грошових сум, належних працівнику при звільненні було задоволено в повному обсязі, а 30.11.2021 року вона отримала належні їй при звільненні грошові кошти у розмірі 80501,54 грн.. Однак, позивач зазначає, що тримісячний строк подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається з дня фактичного розрахунку з нею, тобто з 30.11.2021 року, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2021 року по 30.11.2021 року у розмірі 66814,98 грн. та 4390,58 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати та судові витрати. Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Цього ж дня ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачу були направлені копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. З матеріалів справи вбачається, що відповідач 21 квітня 2022 року отримав копії ухвали про відкриття провадження у справі та позову з додатками. У встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами у відповідності до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що з 07.07.2020 по 21.04.2021 позивачка [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) працювала на посаді юрисконсульта Сумської філії державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція». Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Крім того, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. З матеріалів справи вбачається, що після звільнення позивачки з роботи відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі в сумі 73960 грн. та компенсацію на невикористану відпустку в сумі 6541 грн. 54 коп., а всього на суму 80501 грн. 54 коп. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі № 607/14495/16-ц визначено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Судом встановлено, що рішенням Глухівського міськрайонного суду від 07.09.2021 року задоволено в повному обсязі позов позивачки до вказаного підприємства про стягнення грошових сум, належних працівнику при звільненні та стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 73960 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6541,54 грн., а всього 80501,54 грн., які фактично були виплачені позивачці 30 листопада 2021 року. Викладене свідчить про те, що позивач отримала всі грошові суми, належні їй до сплати при звільненні. Тому суд вважає, що обсяг відповідальності роботодавця за неналежне виконання обов`язку щодо сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати зарплати, на якому наполягає позивачка, є несправедливим з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Тобто, суд констатує, що в цьому випадку відсутній розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Крім того, суд зазначає наступне: Рішенням Глухівського міськрайонного суду від 07.09.2021 року із відповідача були стягнуті всі грошові суми, які позивачка лише зазначила в своєму розрахунку доданому до позовної заяви, без їх жодного документального підтвердження. Однак, в матеріалах справи містилися дані про те, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача із вимогою надати їй довідки про розмір сум належних їй до виплати при звільненні, але останнім ці вимоги були проігноровані. Тому виходячи із принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.12,13 ЦПК України, суд повністю задовольнив вимоги позивачки виходячи лише із наданого позивачкою розрахунку, оскільки відповідач не надав відповідних доказів на спростування позиції позивачки. В той же час, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка на підтвердження своїх вимог знову надала суду лише власні розрахунки, без будь якого документального їх підтвердження. При цьому в матеріалах справи відсутні дані, що вона зверталась до відповідача із вимогою надати їй відомості щодо розміру її заробітної плати. Так само, позивачка не зверталась і до суду із відповідним клопотанням про витребування у відповідача таких доказів. Тобто, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. З огляду на вищевикладене, а також виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed