Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про оспорювання батьківства. В обґрунтування\~позовних вимог позивач посилається на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04.09.2020 року. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.10.2021 шлюб між ними було розірвано. Відповідачка [PERSON] має дитину, [PERSON] , [INFO] , відносно якого позивач записаний батьком згідно ст. 126 СК України. Позивач вважає, що відомості про нього, як про батька дитини мають бути виключені з актового запису про народження, оскільки він не являється біологічним батьком дитини. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просить задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала повністю. Пояснила, що вона тривалий час вона зустрічалася з хлопцем, з яким у неї була інтимна близькість. Через два тижні від останнього статевого контакту, зробивши тест на вагітність, вона дізналася, що вагітна. Ще через два тижні у неї був статевий контакт з позивачем. В наступному позивач дізнався про вагітність, однак відповідачка повідомила, що саме він є батьком дитини. З огляду на те, що інтимні стосунки з позивачем відбулися в короткий проміжок часу з моменту зачаття дитини, у нього не могли виникнути сумніви щодо батьківства. Відповідачка впевнена,\~що позивач\~не може\~бути батьком\~дитини. Представник третьої особи Лубенського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно в установленому законом порядку. Причини неявки не повідомили. В судовому засіданні судом неодноразово порушувалося питання призначення генетичної експертизи. Однак сторони проти призначення експертизи заперечили, з огляду на позицію відповідачки, яка позов визнала. Вважали можливим обмежитися позиціями сторін та застосувати наслідки визнання позову, передбачені ст.206 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження дитини (а.с.5) батьками малолітнього [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . З повідомлення Лубенського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) №47/20.15-20 від 03.03.2022 вбачається, що відомості про батька у актовому записі про народження дитини [PERSON] , внесено у відповідності до ст. 126 СК України. \~ \~ \~ \~ [PERSON] оспорює своє батьківство щодо малолітнього [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. За змістом статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Разом із тим, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком. Неможливість у такому разі оспорити батьківство стимулює до виваженості, чіткого усвідомлення правових наслідків такого запису. Таким чином, предметом доказування у цій справі є: 1) відсутність кровного споріднення позивача та [PERSON] ; 2) необізнаність позивача про те, що він не є батьком [PERSON] . Важливим в цьому випадку є і недопущення порушення інтересів самої дитини. Так, пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Спір про оспорювання батьківства очевидно стосується дитини: її права знати свого батька, права на батьківське виховання, фінансове забезпечення, можливості реалізувати інші права (наприклад, спадкові). З урахуванням наведеного рішення у такій справі повинне ґрунтуватися на переконливих доказах того, що позивач дійсно не є батьком дитини і про такі обставини він не знав на час подачі заяви про визнання батьківства. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення наведеної процесуальної норми обставини, на які посилаються сторони, не доведені належними та допустимими доказами. Так, сторони обмежилися лише узгодженими між собою усними поясненнями, за якими відповідачка тривалий час зустрічалася з хлопцем, з яким у неї була інтимна близькість. Через два тижні від останнього статевого контакту, зробивши тест на вагітність, вона дізналася, що вагітна. Ще через два тижні у неї був статевий контакт з позивачем. В наступному позивач дізнався про вагітність, однак відповідачка повідомила, що саме він є батьком дитини. Однак, на думку суду, такі пояснення не є переконливим при доведенні обставин відсутності кровного споріднення позивача та [PERSON] . Якщо взяти за основу таку версію подій, то характер відносин вказаних осіб вказують на те, що статеві стосунки відповідачки з двома чоловіками відбувалися в короткий проміжок часу, що вказує на високу ймовірність батьківства кожного з них. Загальновідомими обставинами є те, що достовірними способами підтвердження вагітності є аналіз крові на ХГЧ або УЗД органів тазу. Однак,\~відповідачка вказує\~на те,\~що до\~лікаря вона\~не зверталася,\~а вагітність\~до стосунків\~з позивачем\~була встановлена\~експрес-тестом,\~який не\~виключає помилковий результат (некоректне проведення експрес-тесту, брак, тощо). Таким чином, доводи відповідачки не є переконливими. Основним і найбільш достовірним доказом у даній категорії справ для встановлення кровного споріднення є генетична експертиза. Її вірогідність складає 99.99%. Висновок судово-генетичної експертизи є підставою для категоричного висновку про відсутність кровного споріднення між батьком та дитиною, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення/спростування батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Відповідно до практики ЄСПЛ, на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами для підтвердження або спростування їх близьких стосунків (справа Калачова проти Російської Федерації, № 3451/05, від 07 травня 2009 року, п. 34). Під час розгляду справи судом неодноразово ставилося на обговорення питання призначення генетичної експертизи, роз`яснювалися відповідне нормативне регулювання та підстави для сумнівів суду. Проте, позивач таким правом не скористався, навпаки категорично заперечував її призначення, посилаючись на позицію відповідачки, яка позов визнає. Разом із тим, під час судового розгляду справи сторонами не надані жодні докази, на підставі яких суд мав би можливість переконатися і в необізнаності позивача про те, що він не є батьком [PERSON] (докази, на підставі яких можливо встановити дату початку їх стосунків, медичні документи вагітності, показання справжнього біологічного батька [PERSON] , його анкетні дані, тощо). Відтак, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову. При цьому відхиляє доводи позивача про те, що відповідачка фактично визнала позов, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням обставин цієї справи суд не вбачає законних підстав для задоволення позову на підставі заяви відповідачки про визнання позову, та вважає, що рішення у цій справі порушуватиме інтереси дитини. Крім того, суд бере за основу римську максиму lurasanguinis nulloiure civilidirimi possunt (жодні встановлення цивільного права не можуть скасувати права, що випливають із кровної спорідненості). Враховуючи викладене, позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed