Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про стягнення з [PERSON] на свою користь заборгованості за договором позики від 03.08.2020 року в сумі 100000 доларів США та судового збору. 11.08.2021 року представник відповідача адвокат Фельський С.Л. направив до суду відзив на позовну заяву, разом з яким було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи розписки від 03.08.2020 року. Ухвалою суду від 19.08.2021 року відкрите провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.01.2022 року клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи залишено без задоволення, закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Подане представником відповідача адвокатом Кузьміновим Д.В. клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи ухвалою суду від 09.06.2022 року залишене без задоволення. Позивач та його представник в ході розгляду справи пред`явлений позов підтримали, на задоволенні наполягали, вказавши, що за наявними, але не підтвердженими даними, відповідач відсутній на території України, ухиляється від виконання свого обов`язку щодо повернення заборгованості. Оригінал розписки від 03.08.2022 року перебуває у позивача. В судове засідання 09.06.2022 року позивач не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наданих доказів, наполягаючи на задоволенні позову. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся судовою повісткою, направленою за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Будь-які інші клопотання чи заяви сторонами не заявлялись, судом не вирішувались. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. Відповідно до копії розписки, складеної 03.08.2020 року, [PERSON] взяв у борг грошові кошти в сумі 100000$ США у [PERSON] , зобов`язавшись повернути грошові кошти в повному обсягу за вимогою. 03.06.2021 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів в сумі 100000 доларів США в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України. Згідно з відомостями щодо руху поштового відправлення, а також з оригіналу поштового конверту, вимога про повернення грошових коштів не була отримана [PERSON] через закінчення терміну зберігання. Як встановлено з позовної заяви та пояснень представника позивача, а також самого позивача, відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, відповідно до ст. 530 ч. 2 ЦК України. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вказує ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1946 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така позиція ВП ВС висловлена у постанові від 16.01.2019 року №373/2054/16-ц, окрім цього можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті визначена постановою ВП ВС від 04.07.2018 року № 14-134цс18. Заперечення відповідача щодо того, що надана позивачем розписка написана не ним, будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджені, розписка містить відомості, які ідентифікують [PERSON] , а саме дата народження, серія та номер паспорта, РНОКПП, тож у суду немає підстав сумніватись, що зазначена розписка могла бути написана саме відповідачем. Доказів протилежного суду не надано. Враховуючи вищевикладене, судом вбачаються підстави для задоволення позову у повному обсязі та стягненні з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 03.08.2020 року у сумі 100000 доларів США. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved