Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] і просить стягнути з нього борг за договором позики від 21 березня 2019 року в розмірі 134 005,50 гривень, проценти в розмірі 33 720,14 гривень та понесені судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 21 березня 2019 року року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав в позику 5 000 доларів США. Про отримання коштів відповідачем свідчить його розписка від 21 березня 2019 року. Відповідно до розписки [PERSON] зобов`язався повернути вказану суму до пред`явлення вимоги про повернення. 11 червня 2021 року відповідачу було направлено вимогу на повернення грошових коштів в сумі 5000 доларів США. Однак, відповідач, за невідомих обставин, не отримував даний лист, внаслідок чого його було повернуто відправнику 29 червня 2021 року. Таким чином, з моменту пред`явлення вимоги і до цього часу відповідач не повернув позику, на даний час його заборгованість перед позивачем становить 5 000 доларів США, що еквівалентно сумі 134 005, 50 гривень на дату подання позовної заяви, яку і просить стягнути з відповідача. Договором розмір процентів від суми позики не встановлений, тому просить стягнути проценти відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України в розмірі 33 720,14 грн. та судові витрати по справі. 02 червня 2022 року представник позивача подав уточнену позовну заяву, яка прийнята судом, і в якій просив стягнути з відповідача суму боргу 5 000 доларів США, а також 1258,15 доларів США процентів. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник надіслав заяву, в якій просить справу розглядати за його та позивача відсутності, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому порядку, відзив на позов не подавав. Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду позивача по справі, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що 21 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. Згідно договору [PERSON] отримав відповідно до договору позики 5 000 (п`ять тисяч) доларів США. Про отримання коштів [PERSON] свідчить розписка власноручно ним написана. Відповідно до договору позики [PERSON] зобов`язався повернути вказану суму з моменту пред`явлення вимоги. 11 червня 2021 року відповідачу було направлено вимогу на повернення грошових коштів в сумі 5000 доларів США. До теперішнього часу відповідач борг не повернув. На прохання про добровільне повернення боргу не реагує. В силу ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до ст. 3 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термiн). Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статей 525 і 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставиться. Одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ст. 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термiн). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Судом встановлено, що між сторонами виникли відносини позики. На підтвердження укладення договору позики 21 березня 2019 року [PERSON] власноручно склав розписку про те, що позичив у [PERSON] 5 000 доларів США. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18 вказав, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, надані позивачем докази - письмову розписку, суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення боргу за договором позики. За таких обставин з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 5000 доларів США. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів в розмірі 1258,15 доларів США, які нараховані представником позивача виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ не підлягає задоволенню. Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18 у постанові від 16 січня 2019 року була висловлена позиція, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем). Тому при відмові в задоволенні позову про стягнення в сумі т1258,15 доларів США судом не перевіряється правильність нарахування суми нарахованих процентів. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання зобов`язання. Щодо стягнення судових витрат. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно частин першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З матеріалів справи вбачається, що 16 серпня 2021 року між [PERSON] та адвокатом Новіком С.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 9024/10 від 29.05.2020, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Київської області № 80 від 29.05.2020) було укладено договір про надання правничої допомоги № 01/08/21. Згідно акту приймання наданих послуг до договору по надання правничої допомоги № 01/08/21 від 16 серпня 2021 року, а також рахунку № 01/08/21/1 від 19 жовтня 2021 року були надані послуги, а саме: підготовка вимоги до відповідача - 1500 грн.; підготовка позовної заяви - 3000 грн.; участь у судовому засіданні 29.09.2021 року з відрядженням до Красилівського районного суду Хмельницької області 28-29.09.2021 року - 5500 грн.; підготовка клопотання про витребування РНОКПП відповідача - 1500 грн.; підготовка заяви про забезпечення позову - 2500 грн., підготовка процесуальних документів (клопотання, заперечення проти заочного розгляду, заяви про включення витрат на професійну правову допомогу до судових витрат) - 2500 грн., а всього 16500 грн. При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з доведеності понесення стороною таких витрат і з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. На переконання суду, заявлені до відшкодування позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16500 грн. не є співмірними із предметом позову та складністю цієї справи, тому, враховуючи складність справи, яка є нескладною малозначною справою, обсяг виконаних робіт, зокрема фактично складання типової позовної заяви, яку в подальшому представнику слід було уточнювати для забезпечення кращих інтересів позивача, кількість та тривалість судових засідань, які відкладались лише тому, що представник позивача то наполягав на не проведенні заочного розгляду справи, чим штучно створював кількість судових засідань, то не надав доказ, без якого розгляд справи не міг бути проведеним, в зв`язку з чим суд змушений був витребовувати його, оцінивши надані докази щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, а також те, що представнику позивача доводилось роз`яснювати його обов`язки, суд приходить до висновку про доведеність понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. Відтак, позов [PERSON] слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача 5000 доларів США заборгованості за договором позики, 5000 грн. за надання професійної правничої допомоги у задоволенні інших вимог - відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов [PERSON] задоволено на 83 % (139005,50 грн.х100:167725,64 грн.), а тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі ---- грн. (1695,20 грн. х 83% :100). На підставі викладеного,

Outcome: partial