Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 23 березня 2016 року відповідач [PERSON] позичив у нього в борг грошові кошти в розмірі 2957443 грн та взяв на себе зобов`язання повернути отримані кошти до 01 травня 2020 року, що підтверджується розпискою. Станом на день подачі позовної заяви відповідач не повернув борг, чим порушив виконання свого зобов`язання. Оскільки відповідач [PERSON] взяте на себе боргове зобов`язання не виконав, тому позивач [PERSON] вимушений звертатись до суду. Просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 23 березня 2016 року в сумі 3749233 грн 10 коп., із якої: основна сума боргу складає 2957443 грн, проценти від суми позики складають 325399 грн 74 коп., індекс інфляції за період прострочення складає 377665 грн 47 коп., три проценти річних від простроченої суми складають 88724 грн 89 коп. та судові витрати понесені на сплату судового збору у розмірі 11350 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що він знайомий з [PERSON] з 2014 року. 23 березня 2016 року, перебуваючи за місцем свого проживання по [ADDRESS] , він позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 2957443 грн, що підтверджується борговою розпискою, яку власноручно підписав [PERSON] . При цьому була присутня дружина [PERSON] . Останній зобов`язався повернути борг в строк до 01 травня 2020 року. Датою складання та підписання розписки є 23 березня 2016 року. Щодо дати, яка проставлена в розписці над датою її складання та підписання, якою є 21 січня 2017 року, то це особиста помітка [PERSON] , яку останній проставив на розписці під час їхньої зустрічі, яка відбулася між ними з приводу повернення боргу, і не має жодного відношення до дати укладення даного договору. Щодо оригіналу розписки від 23 березня 2016 року, яка підписана в м. Бар Вінницької області, просив суд не брати її до уваги та повернути як помилково надіслану суду, оскільки цей документ не є предметом розгляду даної цивільної справи. На даний час відповідач [PERSON] не виконав свої зобов`язання за договором позики, тому позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, видано відділом "Центр надання адміністративних послуг" Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області № 08-11/13 від 10 січня 2022 року, [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с. 22). За вказаною адресою відповідачу [PERSON] повторно надіслано судову повістку про виклик в суд, зокрема на 27 червня 2022 року, однак до суду повернувся конверт з рекомендованим повідомленням з відміткою поштового відділення про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 71-73). Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких підстав відповідач [PERSON] вважається належно повідомленим про дату, час і місце судового засідання. З урахуванням вимог, передбачених ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до частин 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Встановлено, що 23 березня 2016 року відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 2957443 грн, які відповідач [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 01 травня 2020 року. Це підтверджується оригіналом розписки, яку було складено 23 березня 2016 року, під текстом розписки проставлено підпис, зазначено прізвище та ініціали: " [PERSON] ", що вказує на те, що між сторонами виникли правовідносини зобов`язального характеру, і дане зобов`язання є грошовим (а.с. 67). На підтвердження укладення договору позики та його умов представлена розписка [PERSON] , яка посвідчує передання визначеної грошової суми, що відповідає положенням ст. 1047 ЦК України. Згідно змісту оригіналу розписки договір позики був укладений між фізичними особами. Розписка містить необхідні реквізити та термін повернення коштів. Відповідно до ст. 509 ЦК України між сторонами виникло зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Встановлено, що договір позики містить дату укладення договору позики (23 березня 2016 року) та передачу коштів у визначеній сумі (2957443 грн), умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення до певної дати (до 01 травня 2020 року). Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 викладено правові позиції про те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, провадження № 14-360цс19, зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відтак, наявність оригіналу боргової розписки у позивача [PERSON] свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано, що унормовано статтею 545 ЦК України. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем [PERSON] наведено детальні розрахунки процентів за період з 02 травня 2020 року до 09 грудня 2021 року, розмір яких визначено на рівні облікової ставки Національного банку України, сума яких складає 325399 грн 74 коп., індекс інфляції за період прострочення, що складає 377665 грн 47 коп., три проценти річних від простроченої суми, що складає 88724 грн 89 коп. Суд бере до уваги розрахунки проведені позивачем [PERSON] , оскільки вони є арифметично вірними, проведеними з урахуванням положень Закону, при цьому відповідач [PERSON] \~в судові\~засідання не\~з`являвся,\~відзив на\~позовну заяву\~не подав,\~доказів погашення\~боргу перед\~позивачем не\~надав, не заперечив та не спростував проведені позивачем розрахунки заборгованості. Враховуючи викладене вище, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наданим доказам, з`ясувавши правову природу укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики від 23 березня 2016 року в сумі 3749233 грн 10 коп., із якої: основна сума боргу складає 2957443 грн, проценти від суми позики складають 325399 грн 74 коп., індекс інфляції за період прострочення складає 377665 грн 47 коп., три проценти річних від простроченої суми складають 88724 грн 89 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вимог, передбачених ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує на користь позивача з відповідача документально підтверджені витрати понесені на сплату судового збору у розмірі 11350 грн (а.с. 1). На підставі ч. 1 ст. 207, ст. 509,ч. 1 ст. 525, ч.\~1\~ст.\~530, статей\~545, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 625, частин 1, 2 ст. 640, ч. 1 ст. 1046, частин 1, 2 ст. 1047, ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050, ч.\~6\~ст.\~13\~Закону України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів",

Outcome: approved