Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що їй стало відомо лише у грудні 2021 року про наявність виконавчого напису № 9869 від 12 листопада 2021 року, що видав приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення з неї на користь відповідача заборгованість за кредитним договором № 1930290 від 19 березня 2021 року у розмірі 13 188,00 грн. На підставі вчиненого виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченком А.С. було відкрито виконавче провадження № 67640477 з примусового виконання. Вважає, що нотаріус не мав законних підстав для вчинення виконавчого напису, у зв`язку з тим, що відповідачем не надано документів, які б підтверджували безспірність заявленої до стягнення суми заборгованості, крім того, заборгованість в такому розмірі не існує. Вчинення виконавчого напису суперечить приписам ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, законом не передбачено можливості вчинення виконавчого напису нотаріусом на кредитному договорі, укладеному в простій письмовій формі. Будь-які правовідносини між нею та відповідачем відсутні, жодні договори не укладалися, повідомлення про відступлення права вимоги на користь відповідача на її адресу не надходили, а тому вважає, що виконавчий напис № 9869 від 12 листопада 2021 року, який виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із чим просить визнати виконавчий напис № 9869 від 12 листопада 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати у виді судового збору в розмірі 908 гривень і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 200 гривень. 17 грудня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2021 року задоволено клопотання позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 9869 від 12 листопада 2021 року, який вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. 21 лютого 2022 року до суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки не погоджується із сумою витрат на правову допомогу у розмірі 5 200 грн., тому як заявлений розмір витрат є явно завищеним та неспівмірним і беручи до уваги обставини цієї справи, не може бути більшим 2\~500 гривень. Позивач надала до суду заяву в якій просила позов задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст.128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, лише надав клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, а будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без участі їх представника не надав, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить конверт, що повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», будь-яких клопотань не надав, про причини неявки суд не повідомив, також не надав на вимогу суду належним чином завірену копію нотаріальної справи про вчинення виконавчого напису за № 9869 від 12 листопада 2021 року. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко А.С. надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази та виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. вчинений виконавчий напис № 9869 про звернення стягнення з [PERSON] заборгованіть за кредитним договором № 1930290 від 19 березня 2021 року, який укладений між [PERSON] та ТОВ «Маніфою», правонаступником якого є ТОВ «Українські фінансові операції», за період з 09 вересня 2021 року по 27 жовтня 2021 року на загальну суму у розмірі 12 388 грн. (а. с. 25). Судом встановлено, що 23 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченком А.С. було відкрито виконавче провадження № 67640477 про примусове виконання виконавчого напису № 9869, виданого 12 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про звернення стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованості на загальну суму у розмірі 13 188 грн. (а. с. 24). Відповідно до ст.\~18\~ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно із п. 19 ст.\~34\~Закону України\~«Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 1172\~від 29\~червня 1999\~року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. В пункті 1 даної Постанови визначено, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідчені угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до п. п. 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною. Отже, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2\~ст.\~13\~ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, суд обмежений у можливостях перевірки доказів, окрім тих, що подані сторонами по справі, інакше це буде порушенням принципу диспозитивної цивільного судочинства. При вирішенні цього спору суд виходитиме з позиції достатності доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст. 80 ЦПК України. Отже, ні нотаріусом, ні відповідачем не надано суду документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, а сам по собі факт існування виконавчого напису не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Таким чином, з наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі; чи повідомлявся позивач про наявність такої заборгованості (направлення вимоги про усунення порушень). За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що заборгованість позивача перед відповідачем на час винесення оскаржуваного виконавчого напису була безспірною. Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та не чинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Отже, на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом 12 листопада 2021 року п. 1 і п. 2 змін до постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~були визнані судом (Справа № 826/20084/14, № К/800/6492/17 № К/800/7651/17) не чинними. Отже нотаріус не мав законних повноважень вчинювати виконавчий напис. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту її інтересів ґрунтується на законі, та заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 908 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у зазначеній справі на підставі договору № 24112103 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 24 листопада 2021 року надавало Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський центр правового захисту» в особі директора Чорної-Паршикової Ганни Віталіївни (а. с. 26). Відповідно до розділу 1 та п. 3.1 положень вищезазначеного договору від 24 листопада 2021 року виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги/правову допомогу, поіменно в переліку послуг, зазначених в п. 1.2 цього договору, а замовник зобов`язується сплатити грошові кошти за надані послуги. Перелік юридичних послуг, види та обсяг правової допомоги, що надається: позов до суду. Розмір оплати за виконання юридичних послуг/правової допомоги, зазначених в п. 1.2 цього договору становить 5\~200 гривень і виплачується замовником в такі строки 25 листопада 2021 року. Верховний Суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано акт приймання передачі від 14 грудня 2021 року наданих послуг № 1 до договору про надання юридичних послуг/правової допомоги №24112103 від 24 листопада 2021 року відповідно до якого виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги/правову допомогу щодо підготовки позову до суду, та вартість послуг виконавця за цим актом складає 5\~200 гривень (а. с. 27). Крім того, в матеріалах справи мається рахунок-фактура на оплату наданих послуг № 24112103 від 24 листопада 2021 року із найменуванням (переліком) наданих послуг та ціною відповідно до якого вивчення наявних документів клієнта, встановлення фактів, які мають значення по справі, правовий аналіз коштує 720 гривень, аналіз судової практики за категорією справ, аналогічною справі клієнта, підбір нормативно-правових документів по справі коштує 1\~560 гривень, підготовка процесуальних документів (в т. ч. підготовка адвокатських запитів, позову, відзивів, пояснень, тощо) коштує 2\~920 гривень, а також копія квитанції про сплату 25 листопада 2021 року [PERSON] по договору № 24112103 від 24 листопада 2021 року на загальну суму 5\~200 гривен (а. с. 28-29). Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Проте, суд звертає увагу, що частина із наданих послуг не може бути віднесена саме до правничої допомоги. Так, відповідно до вимог п. 4 ч. 1\~ст.\~1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги\~домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно із п. 9 ч. 1\~ст.\~1\~вказаного Закону представництво\~- вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Приписами п. 6 ч. 1\~ст.\~1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до вимог ст. 19 вказаного Закону\~видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Отже, вивчення наявних документів клієнта, встановлення фактів, які мають значення по справі, правовий аналіз, а також аналіз судової практики за категорією справ, аналогічною справі клієнта, підбір нормативно-правових документів по справі, не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями\~1,\~19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а відтак, витрати за вивчення наявних документів клієнта, встановлення фактів, які мають значення по справі, правовий аналіз у розмірі 720 гривень та аналіз судової практики за категорією справ, аналогічною справі клієнта, підбір нормативно-правових документів по справі у розмірі 1\~560 гривень, не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, підготовка адвокатських запитів, також не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями\~1,\~19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а відтак, витрати за підготовку процесуальних документів (в т. ч. підготовка адвокатських запитів, позову, відзивів, пояснень, тощо) у розмірі 2\~920 гривень не можуть бути відшкодовані у повному розмірі, оскільки з матеріалів справи наявні підтвердження лише про надані юридичні послуги з підстав підготовки позову до суду без підготовки відзиву та пояснень. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих юридичних послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально недоведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі 5 200 гривень, а також враховуючи заперечення відповідача щодо не співмірності розміру наданих послуг, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 2 500 гривень за підготовки позову до суду.

Outcome: approved