Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

В березні 2021 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАК-Енергетика» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та завданої моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з 07 березня 2018 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ДАК-ЕНЕРГЕТИКА». Під час її знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата у розмірі 60386,58 грн.. 30 жовтня 2020 року позивач була звільненоюза власним за бажанням, у відповідності дост. 38 КЗпП України, однак відповідачем не виконано свого обов`язку щодо проведення розрахунку та не виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 60386,58 грн., що є грубим порушенням вимог чинного законодавства. Враховуючи зазначене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.08.2021 року, позивач просить стягнути з ТОВ «ДАК-ЕНЕРГЕТИКА на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмір 60 386,58 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення її виплати у розмірі 1855,86 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 жовтня 2020 року по 26 серпня 2021 року включно в розмірі 153275,90 гривень, та на відшкодування завданої моральної шкоди 5000,00 грн. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 11 березня 2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАК-Енергетика», довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про доходи [PERSON] . В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Також в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи без її участі. Представник відповідача - адвокат Лимарєва І.В. в судовому засіданні зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги частково, в частині стягнення розміру заборгованості по заробітній сплаті в сумі 57644,76 гривень та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням її виплати, що складає 1855,86 гривень. Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з 07 березня 2018 року позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «ДАК-Енергетика» та 30 жовтня 2020 року була звільнена за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КзпП України з посади заступника генерального директора з фінансів, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Відповідно до наданих представниками відповідачів довідок вих. № ДАК-03/99 від 18.11.2021 року, вих. № ДАК-03/111 від 10.12.2021 року ТОВ «ДАК-Енергетика» повідомило, що [PERSON] , працювала на підприємстві з 07.03.2018 року по 30.10.2020 року з 8-ми годинним робочим днем на посаді заступника Генерального директора з фінансів та мала оклад - 14340,00 гривень. Звільнена за власним бажанням. Заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] станом на 16.11.2021 року становить 57644,76 гривень. Така заборгованість станом на 10.12.2021 року становить 60386,74 гривень. Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України Про оплату праці, а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 31 січня 2020 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ. Суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства. Позивачем надано суду всі належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, які відповідач не зміг спростувати. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оскільки при звільненні позивача відповідачем не були проведені остаточні розрахунки, це стало підставою для звернення [PERSON] до суду для захисту свого порушеного права. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За приписами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Суд враховує, що розмір заборгованості ТОВ «ДАК-Енергетика» по заробітній платі перед [PERSON] , в ході судового розгляду справи не опорювався та був визнаний відповідачем. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, відповідно до довідки вих. № ДАК-03/111 від 10.12.2021 року, та в межах позовних вимог, в розмірі 60386,58 гривень, з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі. Щодо позовної вимоги про середнього заробітку за час затримки заробітної плати, суд зазначає наступне. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Метою законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. З урахуванням встановлених в ході судового розгляді обставин, суд дійшов висновку про те, що затримка розрахунку сталася саме з вини відповідача. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з п.п. 2, 3 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Суд не може погодитись із наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки заробітної плати, оскільки використаний в ньому розмір середньоденної заробітної плати, позивачем здійснено невірно. Так, позивача було звільнено 30 жовтня 2020 року, а тому, з урахуванням вимог п.п. 2,3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, розмір середньоденної заробітної плати має бути обчисленим, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто за серпень-вересень 2020 року. Таким чином, суд вважає необхідним здійснити вірний розрахунок середнього заробітку за час затримки заробітної плати. Розмір середнього заробітку за весь час затримки із позивачем суд обчислює в межах позовних вимог, тобто з 31.10.2020 року (наступний день після звільнення) по 26.08.2021 року. Відповідно до Довідки про доходи № ДАК-03/100 від 18.11.2021 року, загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.01.2020 року по 30.10.2020 року ставить 174719,78 гривень, з яких: за січень 2020 року - 25593,00 гривень; за лютий 2020 року - 25593,00 гривень; за березень 2020 року - 21327,50 гривень; за квітень 2020 року - 12873,11 гривень; за травень 2020 року - 12796,50 гривень; за червень 2020 року - 13155,00 гривень; за липень 2020 року - 12796,50 гривень; за серпень 2020 року - 12796,50 гривень; за вересень 2020 року - 12796,50 гривень; за жовтень 2020 року - 2492,17 гривень. Середньоденний заробіток позивача складає 609,36 гривень (25593 гривень - сума заробітної плати за серпень-вересень 2020 року (згідно довідки про доходи) поділити на 42 робочі дні (за серпень-вересень 2020 року). Кількість робочих днів затримки за період з 31.10.2020 року по 26.08.2021 року становить 204 дні а саме у: жовтні 2020 року - 1 день; листопаді 2020 року - 21 днів; грудні 2020 року - 22 дні; січні 2021 року - 19 днів; лютому 2021 року - 20 днів; березні 2021 року - 22 дні; квітні 2021 року - 22 дні; травні 2021 року - 18 днів; червні 2021 року - 20 днів; липні 2021 року - 22 дні; серпні 2021 року - 16 днів. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 по 21.08.2021 року становить 124309,44 гривень, що визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів затримки (609,36 грн. х 204 = 124309,44 грн). Так, судом встановлено допущення відповідачем з його вини невиплати звільненому працівникові [PERSON] сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а тому відповідач зобов`язаний виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки в межах позовних вимог, у розмірі 124309,44 гривень. Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати суд зазначає наступне. Відповідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №20250-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159 та ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №20250-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 01.01.2001р. (дня набрання чинності вказаного Закону). Відповідно вказаного Закону під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Тобто нарахувати компенсацію за затримку потрібно, тільки якщо раніше нарахований дохід працівникові своєчасно не виплачений. Таким чином, оскільки заробітна плата позивачу не була своєчасно виплачена, вимога про стягнення компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, підлягає задоволенню. Статтею 3 вказаного Закону України передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно п.3,п.4.Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми. Індекси споживчих цін для розрахунку коефіцієнта приросту споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом наростаючим підсумком з початку того року, в якому виникла заборгованість із виплати заробітної плати, що підлягає компенсації відповідно до пункту 2 цього Положення. (Абзац четвертий пункту 3 в редакції Постанови КМ N 692 від 23.04.99). Якщо виплата заборгованості із заробітної плати провадиться до опублікування Держкомстатом індексу споживчих цін за останній місяць перед виплатою суми заборгованості, під час розрахунку суми компенсації на період до опублікування зазначеного індексу споживчих цін за згодою працівника для розрахунків застосовується індекс споживчих цін за попередній місяць. Крім того, у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Приклад розрахунку суми компенсації наведено у додатку до цього Положення. Таким чином, з урахуванням викладеного, сума компенсації втрати частини заробітної плати становить 1855,86 грн., виходячи з розрахунку, наведеного позивачем, який було визнано відповідачем, та з яким погоджується суд (за березень 2020 року сума компенсації - 738,22 грн., за травень 2020 року - 319,33 грн., за червень 2020 року - 307,08 грн., за жовтень 2020 р. - 491,17 грн.). В частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінюючи аргументи позивача, які нею наведені в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд доходить висновку, що істотне та триваюче порушення права позивача на своєчасне і повне отримання заробітної плати, поставило останню у скрутне матеріальне становище, призвело до негативних психоемоційних переживань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту порушеного права. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд доходить висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті їх належних сум заробітної плат, а тому, враховуючи характер та тривалість порушення, наслідки порушення трудових прав, принцип розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000,00 гривень. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАК-Енергетика» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та завданої моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial