Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 30.11.2006 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н. Банком на підставі договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок відповідачу із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а також відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000,00 грн. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 15.08.2021 року за нею рахується заборгованість на загальну суму 29 664,46 грн., з них: 23 353,96 грн. заборгованість за тілом кредиту, 6 310,50 грн. заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати у розмірі 2 270,00 грн. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 03.09.2021 року позовну заяву у даній справі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначила, що позивачем не вказано в який саме конкретно період часу утворилася нібито заборгованість, представник АТ КБ «Приватбанк» лише посилається на підписання 30.11.2006 року заяви, проте кредитний договір між сторонами відсутній. Відповідач стверджує, що грошових коштів від позивача не отримувала. На переконання [PERSON] , позивач не обґрунтував ні підстави позову, ні позовні вимоги, а також не довів правомірність нарахування цих сум, як і не довів існування заборгованості будь-якої (так як вона відсутня). 25.11.2021 на адресу суду надійшла відповідь АТ КБ «Приватбанк» на відзив, у якій представник позивача звернув увагу на те, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 14 років, позичальник в банк не зверталася за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що вона знала про розмір процентних ставок і повністю з ними погодилася. Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості може служити розрахунок заборгованості, виписка по рахунку. Банком надані докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань: копія кредитного договору; розрахунок заборгованості, копія паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір; виписка по рахунку. Представник позивача вважає безпідставним посилання відповідача на Закон України «Про захист справ споживачів», оскільки він не поширюється на спірні правовідносини. В даному випадку, за словами представника позивача, був наданий не споживчий кредит, а грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердила, що ознайомилася з умовами кредитування та погодилася з ними, що засвідчила власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту, відповідач прийняла умови договору та погодилася з ними. Згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за договором. Ухвалою від 28.12.2021 року, зважаючи на відповідну заяву [PERSON] , перейдено до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Додав, що підписуючи анкету-заяву, відповідач надала згоду на запропоновані їй умови кредитування. За словами представника, відповідач як користувач картки несе відповідальність за збереження коштів на картці. При цьому, із картки позивача кошти знімались протягом двох місяців і за цей період відповідач навіть поновлювала свою картку. На запитання суду представник АТ КБ «Приватбанк» відповів, що вказівка у наданій банком довідці «встановлення обмеження на картку» і є свідченням блокування картки, після якого, а саме 07.08.2020 року, карткою не можна було користуватися, але поповнювати рахунок дозволялось. Відповідач в судовому засіданні звернула увагу на те, що позивач не вказує в який саме конкретний період утворилася заборгованість, лише вказує на підписання 30.11.2006 року заяви, тобто з позову можна дійти висновку, що нібито заборгованість утворилася з 2006 року, а тому просила застосувати строки позовної давності. Зазначила, що працювала з банком близько 20 років, користувалась карткою постійно, знімала по 1 000 2000 грн., погашала заборгованість по можливості, однак із її картки з невідомих відповідачу причин через Приват24 влітку 2020 року були зняті кошти на інтернет-розваги невстановленою особою. При цьому, за словами відповідача, пін-код вона нікому не розголошувала, телефон не втрачала. Після її звернення до служби безпеки банку у серпні 2020 року картка була заблокована. [PERSON] пояснила у засіданні, що із приводу вказаних подій зверталася до правоохоронних органів, вносились відомості до ЄРДР, однак у подальшому кримінальне провадження було закрито, а постанову про закриття кримінального провадження вона не оскаржувала. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 30 листопада 2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір, за умовами якого позичальник отримала у кредитодавця кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 16). Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед АТ КБ «Приватбанк» станом на 15.08.2021 року становить 29 664,46 грн., з них: 23 353,96 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6 310,50 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 6-13). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Отже, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. З матеріалів справи слідує, що спірний договір укладений між сторонами шляхом підписання анкети-заяви, у якій зазначено, що вона разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг становить договір про надання банківських послуг. Також банком на підтвердження обґрунтування позову, крім розрахунку заборгованості, надано виписку по рахунку, котра є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів та погашення заборгованості (а.с. 37-44, 100-107). Також до позовної заяви банком була надана довідка про зміну кредитного ліміту із максимальним його збільшенням до 25 000 грн. (а.с. 14) та довідка про всі видані кредитні картки, строк дії останньої з яких визначено до липня 2022 року (а.с. 15). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтями 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 30 листопада 2006 року зазначена базова процентна ставка у 36% з розрахунку 60 днів в році. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім поточного тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути також заборгованість за простроченими відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30.11.2006 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємну частину спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (30 листопада 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (серпень 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Такі висновки відповідають також й правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.\~614\~ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідно до положень статті 1073\~ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів\~в Україні» (далі - Закон). Відповідно до пункту 1.14 статті 1\~Закону електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Згідно з пунктом 14.14 статті 14\~Закону банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка. Під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. У разі невиконання банком обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк. Пунктом 14.15 статті 14\~Закону передбачено, що користувач відповідно до умов договору зобов`язаний надати банку інформацію для здійснення контактів з ним, а банк зобов`язаний зберігати цю інформацію протягом дії договору. Обов`язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним: у разі інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем; у разі відмови користувача від отримання повідомлень банку про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача, про що зазначено в договорі. Згідно з пунктом 14.16 статті 16\~Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Постановою Національного\~банку України\~«Про здійснення\~операцій з\~використанням електронних\~платіжних засобів»\~від 05\~листопада 2014\~року №\~705 затверджено Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням. Вказане Положення містить загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками (у розділі 6) та встановлює аналогічні обов`язки банку та користувача електронного платіжного засобу. Так відповідно до пунктів 7, 8, 9 розділу VI Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою від 27.08.2020 року, у якій просила призупинити обслуговування відкритого банківського рахунку та нарахування відсотків за користування коштами АТ КБ «Приватбанк» із 25.05.2020 року у зв`язку із викраденням у період з 25.05.2020 року по 07.08.2020 року невідомими особами з банківського рахунку коштів (а.с. 62). На заяву [PERSON] позивачем 08.09.2020 року надана відповідь про те, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24. Вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією відповідача. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону відповідача та іншої інформації. У випадку вневненості в наявності шахрайських дій щодо списання грошових коштів рекомендовано було звернутися до правоохоронних органів. Як слідує з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, ще раніше, а саме 09.08.2020 року за зверненням [PERSON] від 08.08.2020 були внесені відомості за фактом таємного заволодіння належними заявниці грошовими коштами в період часу з 25.05.2020 року по 07.08.2020 року невідомою особою, чим спричинено матеріального збитку на суму 21 000 грн., із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України, номер кримінального провадження 12020065020000322 (а.с. 61). Відповідно до довідки «Обмеження за карткою» 07.08.2020 за заявкою відповідача [PERSON] банком заблоковано видану їй позивачем банківську картку (а.с. 109). Сам по собі факт порушення кримінального провадження без наявності обвинувального вироку, яким було встановлено заволодіння грошовими коштами [PERSON] , не доводить вчинення кримінального правопорушення. Зважаючи також на встановлений судом факт коректного здійснення операції зі зняття коштів, тобто з використанням ПІН-коду, який мав зберігатись відповідачем, відсутні підстави для звільнення відповідача від обов`язку погасити наданий кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі №462/5573/16-ц (провадження №61-37854св18). Судом звернуто увагу, що 30.09.2020 дізнавачем СД Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області Лінник О.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження №12020065020000322. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що не оскаржувала зазначену постанову. Таким чином твердження відповідача щодо незаконного списання коштів із її карткового рахунку не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, блокування позивачем банківської картки 07.08.2020 року, що позбавило [PERSON] можливості її використання у повному обсязі, неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у розмірі 25 860,22 грн. Сама указана сума заборгованості з тіла (24\~425,22 + 358,49) та процентів (870,22 + 206,29) існувала станом на дату блокування картки банком. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За правилами частин третьої та четвертої статті 267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, та постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №686/6697/15-ц, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Строк дії останньої виданої [PERSON] платіжної картки до липня 2022 року. Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Аналізуючи наявні у матеріалах справи виписки по рахунку [PERSON] судом звернуто увагу, що відповідачем періодично вносились платежі на погашення заборгованості за договором, що свідчить про визнання нею свого боргу перед АТ КБ «Приватбанк». Внесення таких платежів, у свою чергу, переривало перебіг позовної давності. Таким чином судом не встановлено підстав для відмови у позові у зв`язку із пропуском АТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 978,89 грн. судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене та

Outcome: partial