Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив усунути перешкоду у вільному користуванні та розпорядженні автотранспортним засобом Mitsubishi L 200 (2008 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ) шляхом скасування заборони відчуження, зареєстрованої в реєстрі за № 3380 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М. В обґрунтування позову зазначено, що Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» 122 190, 22 грн заборгованості за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28 липня 2008 року. Про наявність рішення суду та виконавчого провадження позивач дізнався 01 серпня 2017 року під час оформлення патрульною поліцією УПП в м. Запоріжжі Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. 03 серпня 2017 року [PERSON] погасив заборгованість за рішенням суду і розшук його автомобіля припинено. 22 серпня 2017 року на адресу відповідача - АТ «Дельта Банк» позивач направив заяву про отримання інформації і просив зняти заборону із заставного майна, накладеного згідно з договором застави транспортного засобу № 1389-016/Zфкв-08 від 28 липня 2008 року, надати довідку про виконання кредитного договору № 1389-016/ФКВ-08 від 28 липня 2008 року у повному обсязі задля здійснення зняття заборони, накладеної нотаріусом, але відповіді позивач не отримав. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 27 січня 2022 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 01 лютого 2022 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і третьої особи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення та про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. 28 липня 2008 року [PERSON] та ТОВ «Укрпромбанк» був укладений кредитний договір № 1389-016/ФКВ-08, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 26 370, 00 доларів США зі сплатою 11 % річних строком до 27 липня 2015 року. Виконання грошового зобов`язання [PERSON] було забезпечено заставою - транспортним засобом Mitsubishi L 200 (2008 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований РП РЕР 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, кузов № [NUMBER] , ідентифікатор VIN- [NUMBER] , об`єм двигуна 2477), яка належить на праві власності позивачу з 26 липня 2008 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] /а. с. 23-26/. Договір застави транспортного засобу № 1389-016/Zфкв-08 від 28 липня 2008 року посвідчений та зареєстрований за № 3380 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М. 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» передає публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» замінює товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях. 02 жовтня 2015 року Національний банк України ухвалив рішення № 664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», на підставі якого розпочато процедуру ліквідації відповідача і призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку. 08 грудня 2015 року заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 185/9870/15-ц задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості і стягнуто з останнього на користь банку заборгованість за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28 липня 2008 року у сумі 122 190, 22 грн, яка складається з тіла кредиту 103 908, 65 грн; відсотків - 10 966, 51 грн; комісії 7 315, 07 грн, судові витрати у сумі 1 221, 90 грн (реєстраційний номер у Єдиного державному реєстрі судових рішень 55719312). 11 квітня 2016 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області видав представнику Банку виконавчий лист у справі № 185/9870/15-ц. Для примусового виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, за заявою представника сятгувача - ПАТ «Дельта Банк» і на підставі виконавчого листа від 11 квітня 2016 року, 19 червня 2017 року відкрито виконавче провадження № 54137952. 03 серпня 2017 року [PERSON] сплатив 134 512, 75 грн на виконання рішення суду, згідно з виконавчим провадженням № 54137952, що підтверджується квитанцією № 15 від 03 серпня 2017 року АТ «Укрсиббанк» /а. с. 3/. Також 03 серпня 2017 року державним виконавцем Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Маслак Ю. А. видано постанову у виконавчому провадженні № 54137952 про припинення розшуку майна боржника - [PERSON] /а. с. 4/. Як вбачається з постанови державного виконавця від 03 серпня 2017 року, борг на користь ПАТ «Дельта Банк», виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, сплачено у повному обсязі і тому постановлено припинити розшук майна боржника [ [PERSON] ], який оголошено відповідно до постанови Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про оголошення розшуку майна боржника від 18 липня 2017 року, зокрема, розшук Mitsubishi L 200 (2008 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , ідентифікатор VIN- [NUMBER] ). Виконавче провадження № 54137952 від 19 червня 2017 року завершено. 15 вересня 2017 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року задоволено і скасовано вказане заочне рішення у цивільній справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, призначено до розгляду (реєстраційний номер у Єдиного державному реєстрі судових рішень 68928699). 13 листопада 2018 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду (реєстраційний номер у Єдиного державному реєстрі судових рішень 77806697). 23 червня 2020 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір № 2268/к, за умовами якого банк відступив право вимоги за кредитним договором, укладеним [PERSON] , ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а відповідно до приписів ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду за припиненням дії, яка порушує таке право. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 1.1 договору застави транспортного засобу № 1389-016/Zфкв-08 від 28 липня 2008 року, посвідченого та зареєстрованого за № 3380 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М., застава за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя [ТОВ «Укрпромбанк»] за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28 липня 2008 року (а також будь-якими змінами і доповненнями до нього, у тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо), укладеним між заставодержателем і [PERSON] , за умовами якого останній зобов`язаний заставодержателю по 27 липня 2015 року включно у порядку, строки та на умовах, встановлених кредитним договором, повернути кредит у розмірі 26 370, 00 доларів США, сплатити проценти за користування ним у розмірі 11, 00 % річних, комісії та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором, та за кредитним договором «Відновлювальна кредитна лінія на сплату страхових платежів» № 1390-016/ФК-08 від 28 липня 2008 року (а також будь-якими змінами і доповненнями до нього, у тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо), укладеним між заставодержателем і позичальником [ [PERSON] ], за умовами якого останній зобов`язаний заставодержателю по 27 липня 2015 року включно повернути кредит у розмірі 6 991, 57 грн, сплатити проценти за користування ним у розмірі 20, 00 % річних, комісії та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених договором кредитної лінії. Заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування штрафних санкцій, передбачених цим договором, витрат, пов`язаних із пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет застави, витрат на утримання і збереження предмету застави, витрат на страхування предмету застави, збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов цього договору. Як передбачено пунктом 2.1.1.1 договору застави транспортного засобу № 1389-016/Zфкв-08 від 28 липня 2008 року, після укладення цього договору заставодержатель має право зареєструвати обтяження предмету застави у порядку встановленому чинним законодавством України. Відповідно до пункту 2.1.8 договору застави, у випадку порушення заставодавцем обов`язків за цим та/або кредитним договором заставодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а у разі його невиконання - звернути стягнення на предмет застави. У відповідності до пункту 6.2 договору застави від 28 липня 2008 року, цей договір діє по дату виконання зобов`язань, забезпечених заставою за цим договором. У випадку продовження строку зобов`язань за кредитним договором (шляхом укладення додаткових договорів до нього), застава, передбачена за цим договором, зберігається до повного виконання вказаних зобов`язань. За пунктом 6.3 договору, у разі часткового виконання забезпечених заставою зобов`язань застава за цим договором зберігається у початковому обсязі. Згідно з приписами частини першої статті 574 Цивільного кодексу України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до частини першої статті 576 Цивільного кодексу України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Частиною третьою, четвертою статті 577 Цивільного кодексу України встановлено, що застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Згідно з положеннями статті 15 Закону України «Про заставу», застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону. За приписами статті 16 Закону України «Про заставу», право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору, якщо інше не встановлено законом. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Як передбачено частиною першою статті 586 Цивільного кодексу, заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Положення частини першої статті 593 Цивільного кодексу України визначають підстави припинення права застави, а саме: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Так, статтею 28 Закону України «Про заставу» передбачено припинення застави: 1) з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; 2) в разі загибелі заставленого майна; 3) в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; 4) в разі примусового продажу заставленого майна; 5) при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; 6) в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Відповідно до частини другої статті 593 Цивільного кодексу України, у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Позивач не надав суду докази наявності підстав, передбачених статтею 28 Закону України «Про заставу» та статті 593 Цивільного кодексу України, за яких суд дійшов би висновку, що застава транспортного засобу, згідно з договором № 1389-016/Zфкв-08 від 28 липня 2008 року, посвідченим та зареєстрованим за № 3380 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М., є припиненою, а запис у реєстрі про обтяження обмежує право власності позивача. Суд зауважує, що погашення суми заборгованості за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28 липня 2008 року, згідно з судовим рішенням на стадії виконавчого провадження, не є тотожним до виконання основного зобов`язання, взятого на себе позичальником укладенням кредитного договору № 1389-016/ФКВ-08 від 28 липня 2008 року, за будь-яких умов. У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Частиною першою, другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином сплачений при поданні до суду судовий збір у розмірі 704, 80 грн позивачеві не повертається. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed