Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від її брата [PERSON] . З відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочними рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року. У травні 2015 року на прохання відповідача, вона зареєструвала його за місцем свого проживання. Станом на день подачі позову до суду відповідач фактично проживає за іншою адресою, тривалий час відсутній за місцем реєстрації, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житловими приміщенням. Враховуючи викладене, позивач як власник майна вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. У судове засідання позивач не з`явилася, подала суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій вказав, що не заперечую щодо задоволення позовних вимог та просив розгляд справи проводити без його участі. Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від її брата [PERSON] . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який фактично проживає за іншою адресою, не сплачує комунальні платежі, в утримання житла участі не приймає. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом, оскільки залишається там зареєстрованим, позивач несе надмірний тягар по утриманню будинку оплачуючи за відповідача комунальні послуги, жодних цивільно-правових угод щодо користування будинком між сторонами не укладалося, відповідач не проживає у будинку, натоміст. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції , закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно положень статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, не є її власником або членом сім`ї власника, існування реєстрації відповідача в квартирі обмежує право власності позивача, суд вважає, що досліджені судом докази свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову. При цьому, суд враховує, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене вище, визнання позову відповідачем до початку розгляду судом справи по суті, суд вважає, що позивачу із державного бюджету підлягає поверненню 50 % сплаченого судового збору в розмірі 454 грн., така ж сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 3, 11, 15, 16, 316 - 319, 321, 379, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 3 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved