Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Іваненко М.В. звернувся до суду із зазначеною позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності. У квартирі за вищевказаною адресою зареєстрована відповідачка (колишня дружина позивача) [PERSON] , [INFO] , яка не мешкає в квартирі з 03.03.2021. Відповідачка мешкає окремо, комунальні послуги не сплачує. Особистих речей відповідачки в квартирі немає. Позивачу місце проживання відповідачки не відомо. Реєстрація відповідачки в зазначеній квартирі змушує позивача нести додаткові витрати на утримання належного йому майна. Наразі, будь-яке спілкування з нею не відбувається, відтак отримати її згоду на зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] можливості немає. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідачка своїм правом на подачу відзиву не скористалася. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачки. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування серії та номер 2516 від 14.12.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н.І., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 279195361 від 12.10.2021. Згідно з копією Акту про непроживання за місцем реєстрації від 01.09.2021, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не мешкає з 03.03.2021 по 01.09.2021. З позовної заяви вбачається, що відповідачка [PERSON] є колишнім членом сім`ї власника житла, сама не є і ніколи не була власницею зазначеної квартири, за зареєстрованим місцем проживання не проживає на сьогоднішній день, однак добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Позивач вважає, що реєстрація [PERSON] порушує його право власності, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На спростування доказів позивача відповідачкою в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не подано жодного доказу. За таких обставин, враховуючи, що відповідачка [PERSON] за місцем реєстрації не проживає без поважних причин понад один рік, суд вважає, що досліджені судом докази свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] в особі представника адвоката Іваненко М.В. до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачкою судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 28772 від 12.10.2021 у сумі 908,00 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved