Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

16 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області із позовом до Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» (далі - ДП «ШЗ «Імпульс»), в якому просить про визнання незаконним та скасування наказу №70у від 26.05.2016, поновлення на роботі з дати звільнення на посаді інженера з підготовки виробництва виробничого відділу ДП «ШЗ «Імпульс», стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 158288 грн 80 коп. В обґрунтування позову зазначено, що позивач із 16.07.2015 по 26.05.2016 включно працював на посаді інженера з підготовки виробництва виробничого відділу Казенного підприємстві «Шосткинський казенний завод «Імпульс» (далі - КП «ШКЗ «Імпульс»), змінена назва - Державне підприємство «Шосткинський завод «Імпульс» - далі - ДП «ШЗ «Імпульс»). Наказом директора КП "ШКЗ "Імпульс" за №70у від 26.05.2016 на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) був звільнений з посади інженера з підготовки виробництва виробничого відділу КП «ШКЗ «Імпульс». Безпосередньою причиною звільнення позивача стало укладення ним 18.05.2016 контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. Після укладення контракту позивач приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи у районах проведення заходів, отримав статус учасника бойових дій. Позивач безпосередньо вважає, що його звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства, згідно із яким на час проходження служби, за ним повинно зберігатися - місце, посада і середній заробіток. Крім того, позивач [PERSON] просить поновити процесуальний строк на подання позовної заяви, оскільки згідно із ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, таким чином, фактично строк позовної даності позивачем пропущений. Поважними причинами пропуску строку позовної давності позивач зазначає прийняття ним участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, оскільки останній безпосередньо перебував у районах проведення таких заходів. Крім цього, просив враховувати виниклу ситуацію з розповсюдженням коронавірусу 2019-пСоV, як наслідок, необхідність дотримання позивачем свого часу обмежувальних протиепідемічних заходів на період дії карантину. 02 червня 2022 року відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначено, що [PERSON] з 16.07.2015 працював інженером з підготовки виробництва у виробничому відділі Казенного підприємства «Шосткинський казенний завод «Імпульс». 24.05.2016 року позивач особисто написав заяву про звільнення за п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом. На підставі такої заяви 26 травня 2016 року був виданий наказ про звільнення №70у від 26.05.2016. З цим наказом позивач ознайомлений під особистий підпис у день звільнення. Вимог щодо надання копії наказу про звільнення від [PERSON] не надходило. Трудова книжка вручена позивачу у день його звільнення 26.05.2016, що він підтвердив особистим підписом в особовій картці форми №П-2 та журналі видачі трудових книжок запис з наявним підписом про отримання ним трудової книжки із зазначенням дати отримання 26.05.2016. Також у відзиві зазначено, що у позовній заяві позивач просить поновити строк позовної давності посилаючись на поважні причини, а саме безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. Крім того позивач зазначає на обмежувальні протиепідемічні заходи на період дії карантину, пов`язані з розповсюдженням короновірусу SARS-CoV-2. Однак, згідно із довідкою №436 від 15.11.2019 [PERSON] безпосередньо брав участь в АТО в період з 09.03.2019 по 20.08.2019 та з 09.09.2019 по 10.10.2019. Тобто, поважна причина на яку посилається позивач для поновлення строку для подачі позовної заяви настала після 33 місяців з моменту вручення йому трудової книжки. Щодо посилання позивача на карантинні обмеження, то, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 10.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, карантин запроваджено з 12 березня 2020 року (після 45 місяців з моменту вручення Позивачу трудової книжки). (а.с.38-40) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлявся. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надавав. Представник відповідача ДП «ШЗ «Імпульс» в судове засідання не з`явився, про дату час та місце його проведення повідомлений. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, 26 травня 2016 року на підставі наказу директора КП "ШКЗ "Імпульс" за №70у [PERSON] звільнено з посади інженера з підготовчого виробництва виробничого відділу за п. 3 ст. 36 КЗпП України зі вступом на військову службу. Підстава винесення наказу про звільнення - заява [PERSON] від 24 травня 2016 року. (а.с.10) З контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, вбачається, що між Міністерством оборони України та [PERSON] 18 травня 2016 року укладено вищевказаний контракт. Контракт набирає чинності з 30 травня 2016 року. Контракт укладений строком на п`ять років. (а.с.13, 14) Згідно із довідкою про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях забезпеченні їх здійснення виданої військовою частиною А3821 15 листопада 2019 року за №436, [PERSON] в період з 09.03.2019 по 20.08.2019 та з 09.09.2019 по 10.10.2019 безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. (а.с.16) Із заяви від 24 травня 2016 року адресованої на ім`я директора КП «ШКЗ «Імпульс», вбачається, що [PERSON] просить звільнити його з роботи з 26 травня 2016 року згідно із п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом. (а.с.42) Із витягу із журналу видачі трудових книжок, вбачається, що [PERSON] 26 травня 2016 року отримав трудову книжку, серії [NUMBER] , під підпис. (а.с.43) Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Згідно із ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу їх припинення. Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3 ст. 119 цього Кодексу. Стаття 119 КЗпП України "Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків" визначає, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже, враховуючи вищезазначене, за [PERSON] , який 18 травня 2016 року уклав в особливий період контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який набирає чинності із 30 травня 2016 року, на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України має зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток в ДП «ШЗ «Імпульс», в якому він працював на час прийняття на військову службу за контрактом. Таким чином судом встановлені фактичні обставини із яких вбачається, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України. А тому позовні вимоги про поновлення на роботі [PERSON] на посаді інженера з підготовки виробництва виробничого відділу ДП «ШЗ «Імпульс» є обґрунтованими, однак не можуть бути задоволенні у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. До таких висновків суд прийшов з огляду на наступне. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Вирішуючи питання строку звернення позивача до суду з позовом, пов`язаним з його звільненням, який при вирішенні трудового спору підлягає перевірці, суд приходить до такого висновку. За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, ч.1 ст.233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, ст. 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Установлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Як вбачається із заявлених вимог [PERSON] , всі вони стосуються процедури звільнення позивача та застосування, у разі визнання такого звільнення незаконним, наслідків у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже строк звернення до суду з таким позовом становить один місяць та обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 26.05.2016 був ознайомлений з наказом про звільнення, а також в цей день отримав трудову книжку із записом про своє звільнення, а тому звернувшись до суду із зазначеним позовом в серпні 2021 року, пропустив строк, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України. Позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду зазначив, що безпосередньо перебував у районах проведення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. Крім цього, вважає за необхідність враховувати виниклу ситуацію з розповсюдженням коронавірусу 2019-пСоУ, як наслідок, необхідності дотримання позивачем свого часу обмежувальних протиепідемічних заходів на період дії карантину. Разом з тим, беручи до уваги фактичні обставини справи, враховуючи, що з часу звільнення у травні 2016 року і до моменту звернення позивача до суду в серпні 2021 року пройшло більше п`яти років, а зазначені ним обставини не свідчать з достатньою переконливістю та очевидністю про наявність об`єктивних причин, які б унеможливлювали звернутись його до суду за захистом своїх законних прав та інтересів особисто чи через свого представника, суд вважає, що його доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду не заслуговують на увагу, а тому в задоволенні позовних вимог, визнаних судом обґрунтованими, слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення [PERSON] до суду за захистом свого порушеного права при звільненні. Виходячи з викладеного, суд залишає без задоволення позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які визнані судом обґрунтованими, у зв`язку з пропуском строку позовної давності без поважної причини.

Outcome: dismissed