Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

Позивачі, від імені та в інтересах яких діє представник - адвокат Рева О.О., звернулися до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її родини: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді ј частки квартири [ADDRESS] . 12.08.2020 позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого їй у власність перейшла ј частка вказаної квартири. Нещодавно позивачі прийняли рішення продати вказану квартиру та при оформленні необхідних документів з`ясувалось, що у помешканні зареєстрований відповідач - колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] , який з травня 2017 року не проживає та не користується вказаною квартирою, за комунальні послуги не сплачує. Реєстрація відповідача у належній позивачам квартирі порушує їх права власників, вони позбавлені можливості розпоряджатися належним їм нерухомим майном, у зв`язку з чим вони змушені звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 14.12.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши представника позивачів, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За приписами ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала в рівних долях на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її родини: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 24.09.2007, виданим КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району у м. Києві на підставі розпорядження № 3244 від 24.09.2007. Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 70627132 від 28.09.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивачі, а також міститься інформація про реєстрацію у вказаній квартирі відповідача [PERSON] , [INFO] , з 14.03.2015. Також слід зазначити, що у вказаному витязі під порядковим номером 4 містяться відомості про реєстрацію у вказаному вище житлі відповідача з 14.03.2015, проте прізвище останнього зазначено як [PERSON] , тобто записи за №№ п/п 4, 5 стосуються однієї і тієї людини - відповідача у справі [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03.03.1992, виданого відділом РАЦС Мінського РВК м. Києва, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 03.03.1988, актовий запис № 254. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.07.2019 року. У матеріалах справи також наявна довіреність від 30.05.2017, посвідчена державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєвою О.В., якою відповідач [PERSON] уповноважив [PERSON] , зокрема, на зняття його з реєстраційного обліку. З Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 272630512 від 31.08.2021 вбачається, що [PERSON] отримала у спадщину ј частки квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим за № 624 від 12.08.2020. Суд критично оцінює наданий позивачами акт від 14.02.2022 про не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , складений мешканцями вказаного будинку, оскільки вказаний акт не посвідчений уповноваженими представниками житлово-комунального підприємства, управляючої компанії або об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Крім того, положеннями частини четвертої зазначеної статті визначено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний суд у справі №731/34/17-ц, постанова від 02.09.2019. Як роз`яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Окрім того, суд зауважує, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як було встановлено судом, позивачі є власниками спірного житла. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї колишнього власника квартири - [PERSON] , з якою шлюб розірвано ще у 1988 році, та яка померла [INFO] , суд приходить до висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі ст. 406 ЦК України. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved