Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та зобов`язання вчинити певні дії. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Зобов`язано ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» винести наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням та видати йому належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення. Стягнуто із ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі заробітній платі у сумі 168620 гривень 34 копійки та середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільненні станом на 18 серпня 2021 року у сумі 41937 гривень 20 копійок. Стягнуто із ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] судовий збір у сумі 1350 гривень 92 копійки та витрати на правову допомогу у сумі 5000 гривень. Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач направив на адресу суду заяву про перегляд заочного рішення, яка надійшла на адресу суду 12 січня 2022 року (а. с. 60-64). В обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення відповідачем зазначено про те, що при винесенні зазначено рішення суд прийняв як доказ відомості про нарахування заробітної плати позивачу, при цьому не врахував факту часткової виплати зазначених сум, а позивачем введено суд в оману, оскільки зазначено про наявність заборгованості у тому числі за той період, за який йому було виплачено заробітну плату. Вказує на те, що позивачем було приховано від суду факт часткового погашення існуючої перед ним заборгованості по заробітній платі, через що судом було прийнято неправильне рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 168620 гривень 34 копійки, тоді як дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 99901 гривня. Також зазначено, що ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» наразі перебуває у кризовій ситуації та забезпечений кадрами лише на 30 %, у зв`язку із чим не мали змоги раніше надати розрахунки заборгованості. 21 січня 2022 року на офіційну електронну адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від представниці позивача [PERSON] адвокатки Гусакової О.Б. надійшло заперечення про перегляд заочного рішення (а. с. 111-114), в обґрунтування якого зазначено, що у заяві про перегляд заочного рішення відповідачем не наводиться доказів про неповідомлення його судом про призначені судові засідання по справі. Твердження відповідача, про те що суд було введено в оману є хибним, оскільки представницею позивача було спрямовано адвокатський запит на адресу ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» із вимогою про видачу письмового розрахунку заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] із зазначенням дат її виплати з урахуванням розміру компенсації за невикористану відпустку та індексацію, але відповідь так і не була отримана, через що позивачем було здійснено розрахунок наявної перед ним заборгованості на підставі довідки за формою ОК-7 Пенсійного фонду України від 27 травня 2021 року. Прохала відмовити у скасуванні та перегляді заочного рішення. Ухвалою суду від 25 січня 2022 року заяву представника відповідача ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» - Наумова В.Г., про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Справу призначено до судового розгляду на 13 годину 30 хвилин 03 березня 2022 року (а. с. 118). Позивач та його представниця у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, прохають їх задовольнити (а. с. 131-132). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 126), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14 грудня 1999 року позивача прийнято на роботу до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаду слюсаря механоскладальника п`ятого розряду до механоскладального цеху з виробництва відцентрованих насосів, а 01 серпня 2019 року його переведено на посаду слюсаря механоскладальника п`ятого розряду з виробництва гідроемульсійної апаратури, про що свідчить запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 11). 25 серпня 2020 року позивачем написано заяву про звільнення за власним бажанням, яка зареєстрована відповідачем 25 серпня 2020 року за № 80-215 (а. с. 12). Станом на день розгляду справи, відповідачем не винесено наказу про звільнення позивача за його заявою про звільнення за власним бажанням. Згідно з довідкою про заборгованість по заробітній платі [PERSON] , що надана ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» станом на 07 вересня 2021 року за відповідачем перед позивачем рахується заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у сумі 99901 гривня (а. с. 65), з яких: за березень 2019 року 6646 гривень; квітень 2019 року 11328 гривень; за червень 2019 року 12028 гривень; за липень 2019 року 8160 гривень; за серпень 2019 року 1756 гривень; за вересень 2019 року 6724 гривні; за жовтень 2019 року 9538 гривень; за листопада 2019 року 11194 гривні; за грудень 2019 року 9668 гривень; за січень 2020 року 1097 гривень; за лютий 2020 року 1789 гривень; за березень 2020 року 11063 гривні; за квітень 2020 року 4487 гривень; за травень 2020 року 4416 гривень; за жовтень 2020 року 7 гривень (а. с. 13-14). Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В даному випадку позивачем у заяві про звільнення від 25 серпня 2020 року було зазначено про звільнення за власним бажанням, однак бажану дату звільнення зазначено не було, у зв`язку з чим датою припинення трудових відносин з працівником слід вважати останній день за спливом двох тижнів від дати повідомлення роботодавця про звільнення, в даному випадку 08 вересня 2020 року. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у відповідача виник обов`язок звільнити позивача та розірвати з ним трудові відносини після спливу двох тижнів від дати повідомлення роботодавця про бажання звільнитися за власним бажанням - тобто 09 вересня 2020 року, про що видати відповідний наказ про звільнення. Приписами ч. ч. 1, 2 ст.\~47\~КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно з положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналогічний правовий\~висновок викладений\~у постанові\~ВС України\~від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. У позовній заяві позивач наполягає на тому, що наказ про його звільнення відповідач не видав і до теперішнього часу, а також не видає позивачу належно оформлену трудову книжку, що порушує вимоги трудового законодавства України. При цьому, доказів на спростування таких обставин стороною відповідача суду не надано. Отже, судом встановлено, що не видавши позивачу наказ про звільнення та трудову книжку, відповідачем були порушені конституційні права позивача, тобто - право на працю та право на звільнення. Наведені протиправні дії відповідача порушують право позивача на припинення існуючих трудових відносин та на можливість нового працевлаштування позивача, або можливість виходу на пенсію, у зв`язку з чим порушені права позивача підлягають судовому захисту. У зв`язку з цим суд вважає, що єдиним ефективним, належним та спів мірним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача по справі Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» винести наказ про звільнення позивача [PERSON] , за власним бажанням та видати йому належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні - це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується відповідно до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З огляду на те, що відповідачем, станом на дату розгляду справи, наказ про звільнення позивача не винесено, трудову книжку не видано та повний розрахунок з останнім не здійснено, суд доходить висновку, що позивачем строки позовної давності для звернення до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не порушені. Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та наявності у останнього заборгованості по заробітній платі, суд, з урахуванням обставин справи, вважає за можливе визнати встановленими обставини, що з березня 2019 року по серпень 2020 року відповідач, відповідно до довідки про заборгованість не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату у розмірі 99894 гривні. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У п. 25 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, передбачений ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість по нарахованій заробітній платі, тому суд доходить висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача, відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі, слід стягнути суму заробітної плати за період часу з березня 2019 року по серпня 2020 року у загальному розмірі 99894 гривні (а. с. 65), з яких: за березень 2019 року 6646 гривень; квітень 2019 року 11328 гривень; за червень 2019 року 12028 гривень; за липень 2019 року 8160 гривень; за серпень 2019 року 1756 гривень; за вересень 2019 року 6724 гривні; за жовтень 2019 року 9538 гривень; за листопада 2019 року 11194 гривні; за грудень 2019 року 9668 гривень; за січень 2020 року 1097 гривень; за лютий 2020 року 1789 гривень; за березень 2020 року 11063 гривні; за квітень 2020 року 4487 гривень; за травень 2020 року 4416 гривень, оскільки позивачем отримано різницю кошових коштів від суму нарахованої заробітної плати та суми заборгованості по ній, що підтверджується відповідними розписками (а. с. 67-91). Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~року №\~100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Так, позивачем здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати, виходячи із розрахунку заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці, що передують даті звільнення становить: серпень 2020 року 1630 гривень 21 копійка, липень 2020 року 6011 гривень, що разом складає (1630 гривень 21 копійка + 6011 гривень = 7641 гривня 21 копійка), поділеної на кількість фактично відпрацьованих днів позивачем за ці два місяці (4 (серпень)+12 (липень) =16)= 477 гривень 57 копійок. Вказаних розрахунок судом ставиться під сумнів та не береться до уваги, оскільки у позовній заяві позивач зазначає, що у відпустках та на лікарняному в цей період часу він не перебував, та, зокрема в серпні він фактично відпрацював 4 дні, при цьому заяву про звільнення ним подано 25 серпня 2020 року, тобто наприкінці місяця, із фактично відпрацьованим одним робочим днем на тиждень, однак жодних належних та достатніх доказів, як то кількості фактично відпрацьованих днів позивачем у вказаний період часу, так і режимності роботи об`єктів відповідача, позивачем не надано. З огляду на викладене суд доходить висновку, що середньоденна заробітна плата позивача, повинна бути розрахована відповідно до вимог абз. 2 п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так,\~середньоденна заробітна\~плата позивача,\~відповідно до\~заробітної плати\~за останні\~два відпрацьованих\~місяці,\~що передують\~даті звільнення\~становить:\~серпень 2020\~року \~1630\~гривень 21\~копійка,\~липень 2020\~року \~6011\~гривень,\~що разом\~складає (1630\~гривень 21\~копійка +\~6011\~гривень =\~7641\~гривня 21\~копійка),\~поділена на\~кількість робочих\~днів за\~ці два\~місяці (20+23=43)\~та становить\~177\~гривень 70\~копійок,\~у зв`язку\~із чим\~сума,\~яка підлягає\~стягненню як\~середній заробіток\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~обраховується наступним\~чином:\~177\~гривень 70\~копійок *\~на 441\~днів (на\~дату розгляду\~справи),\~з урахуванням ч.\~6\~ст.\~6\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану»\~від 15\~березня 2022\~ року\~№ 2136-ІХ (кількість робочих днів у: вересні 2020 року (починаючи з 09 вересня 2020 року) 16, жовтні 2020 року 21, листопаді 2020 року 21, грудні 2020 року 22, січні 2021 року 19, лютому 2021 року 20, березні 2021 року 22, квітні 2021 року 22, травні 2021 року 18, червні 2021 року 20, липні 2021 року 22, серпні 2021 року 21, вересня 2021 року 22, жовтні 2021 року 20, листопаді 2021 року 22, грудні 2021 року 22, січні 2022 року -19, лютому 2022 року 20, березні 2022 року 22, квітні 2022 року 21, травні 2022 року 22, червні 2022 року (на дату ухвалення рішення 09 червня 2022 року) 7)., та складає суму у 78149 гривень 61 копійка. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Враховуючи наведене, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи і дня, наступного за днем звільнення, тобто з 09 вересня 2020 року і по день розгляду справи судом, оскільки на день розгляду справи судом відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару успіху, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями ст.\~59 Конституції\~України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Приписами п.\~9\~ч.\~1\~ст.\~1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Згідно з вимогами ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно з вимогами ст.\~30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розмірі задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги № 46 від 19 травня 2021 року (а. с. 41) надавала адвокатка Гусакова Оксана Борисівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3585 від 25 січня 2018 року). Відповідно до положень п. 3.2 договору, оплата за ним здійснюється в день його підписання. На підтвердження виконання умов вказаного договору адвокаткою Гусаковою О.Б. надано суду квитанцію до прибуткового касового ордера № 63 від 19 травня 2021 року на суму 30000 гривень (а. с. 42). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2\~статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] надано акт виконаних робіт від 20 липня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 19 травня 2021 року № 46 (а. с. 43) відповідно до якого адвокаткою на надання правничої допомоги клієнту у даній справі витрачено 27 годин на загальну суму 54000 гривень, з розрахунку 2000 гривень за годину роботи (на попереднє усне консультування клієнта щодо порушеного права 2 години; усний аналіз спору та документів 3 години; збирання доказів складання та направлення засобами поштового зв`язку адвокатського запиту 2 години; підготування заяви по суті: складання позовної заяви (в тому числі здійснення розрахунку заборгованості, середнього заробітку, розміру компенсації за час затримки розрахунку при звільненні) 12 годин та виготовлення копії позовної заяви та доданих до неї документів для відповідача 1 година; здійснення представництва в суді: подання позовної заяви до канцелярії суду 2 години, складання та подання до суду клопотання про витребування доказів 2 години, виконання оплати судового збору 1 година та складання та подання до суду заяви про усунення недоліків (на виконання ухвали суду про залишення позову без руху) 2 години). Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Проте, суд звертає увагу, що частина із наданих послуг не може бути віднесена саме до правничої допомоги, зокрема, подання позовної заяви до канцелярії суду (2 години/4000 гривень), подання до суду клопотання про витребування доказів (2 години/4000 гривень), яке з поміж-іншого, є додатком до позовної заяви, та подання до суду заяви про усунення недоліків (на виконання ухвали суду про залишення позову без руху) (2 години/4000 гривень), оскільки вони не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а відтак, витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, п. 3.1 договору про надання правової допомоги № 46 від 19 травня 2021 року визначено, що гонорар адвоката за договором становить 2000 гривень за одну годину, але не більше 30000 гривень, натомість адвокатом надано акт про виконані роботи на суму 54000 гривні та заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмір 50000 гривень, що явно не відповідає вищевказаним вимогам договору. Разом з тим, розподіляючи витрати, які позивач поніс на професійну правничу допомогу, враховуючи критерій реальності та співмірності, суд доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази понесення витрат та обумовена сума гонорару не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі, адже цей розмір має, окрім доведеності документально, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності складання процесуальних документів та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50000 гривень є завищеними, що суперечить принципу розподілу судових витрат. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально недоведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, тому суд доходить висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 5000 гривень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі задоволено частково (59,21 % від заявленої суми), з урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за вказану вимогу, то з відповідача в дохід держави за цю вимогу підлягає стягненню судовий збір у розмірі 591 гривня 47 копійок. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 78149 гривень 61 копійка (тобто 90,91 %), то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 825 гривень 46 копійок (908*90,91 % / 100%). З урахуванням того, що позовні вимоги щодо зобов`язання вчинити певні дії задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908 гривень. З огляду на викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 591 гривня 47 копійок за вимогу про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, та судовий збір на користь позивача у розмірі 1733 гривні 46 копійок (за вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за вимогу щодо зобов`язання вчинити певні дії). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial