Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Ковальський О.Б. з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на гараж № [ADDRESS] по [ADDRESS] , загальною площею 24,5 кв.м, що належав [PERSON] , який помер [INFO] . Вимоги позиву обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] - [PERSON] . Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом та 16 липня 1998 року вона подала заяву про прийняття спадщини до Сьомої київської державної нотаріальної контори. Після смерті спадкодавця залишився цегляний гараж [ADDRESS] , загальною площею 24,5 кв.м., на земельній ділянці, площею 24 кв.м., яким позивач користується та підтримує його в належному стані. Гараж був куплений спадкодавцем на підставі рішення № 530 виконкому Дарницької районної ради депутатів трудящих від 19 червня 1975 року, а земельна ділянка під гараж була надана спадкодавцю на підставі рішення Київського міськвиконкому 2121 від 31 грудня 1971 року. На початку 1999 року держаний нотаріус Сьомої Київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. в усній формі відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний гараж, у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 02 червня 2021 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження - до підготовчого засідання. (а.с.52-53) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідач Київська міська рада отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами 26 липня 2021 року, проте відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 20 липня 2021 року витребувано з Сьомої київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи №497/1998 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . (а.с.63-64) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 жовтня 2021 року витребувано з Київського державного нотаріального архіву завірену належним чином копію спадкової справи №497/1998 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . (а.с.74-75) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 04 травня 2022 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.195-196) Позивач [PERSON] в судове засіданні не з`явилась, представник позивача - адвокат Ковальський О.Б. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, судовий збір з відповідача просив не стягувати. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що батьком позивача [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.149) та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.150). Рішенням №530 Виконкому Дарницької райради депутатів трудящих від 09 червня 1975 року, враховуючи обставини, в яких залишився громадянин [PERSON] після тяжкого поранення та заслуги його в роки Вітчизняної війни, дозволено йому купити автогараж у громадянина [PERSON] , який збудовано по [ADDRESS] . (а.с.9) 04 січня 1978 року між житлово-експлуатаційним об`єднанням «Русановка» та [PERSON] укладено договір, за яким ЖЕО «Русановка» здає в користування під стоянку автомашини «Москвич 412» земельну ділянку, що знаходиться по [ADDRESS] (Додаток №2 до рішення Київського міськвиконкому 2121 від 31 грудня 1971 року). (а.с.8, 194) 28 жовтня 1997 року [PERSON] склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті, зробив розпорядження, що все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і , взагалі, все те, що буде йому належати на день його смерті та на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] . (а.с.151) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 15 червня 1998 року (а.с.142). 26 листопада 1998 року [PERSON] подала до Сьомої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. (а.с.148) Крім того, як убачається з копії матеріалів спадкової справи №497/1998 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина спадкодавця - [PERSON] , яка також є матір`ю позивача. (а.с.140, 143, 149) 10 грудня 1998 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яким була частина квартири. (а.с.153) Цього ж числа [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яким була частина квартири. (а.с.152) В подальшому, 20 лютого 1999 року, 20 травня 1999 року, 15 жовтня 2002 року [PERSON] та [PERSON] видавались свідоцтва про право на спадщину за заповітом та про право на спадщину за законом, відповідно, щодо іншого спадкового майна (а.с.158, 159, 166, 167, 173). Також 15 жовтня 2002 року [PERSON] подала до Сьомої київської державної нотаріальної контори заяву про те, що згідно ст.535 ЦК Української РСР її частка по спадщині забезпечена раніше отриманими свідоцтвами про право на спадщину за законом. (а.с.168) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.180). Відомості про наявність у [PERSON] інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, в матеріалах спадкової справи відсутні (а.с.154, 174). За замовленням позивача, 09 жовтня 2018 року ПП «Приват-Інвеста» було виготовлено технічний паспорт на гараж № [ADDRESS] загальною площею 24,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-13). 27 травня 2021 року [PERSON] подала до Сьомої київської державної нотаріальної контори заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на автогараж, розташований в [ADDRESS] . (а.с.175) 27 травня 2021 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і належить померлому [INFO] [PERSON] , оскільки спадкоємець не надав документ, який підтверджував би право власності померлого на вказаний гараж. (а.с.176) Згідно роз`яснень, викладених у абз.3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у разі їх відсутності, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За загальним правилом дії законів та інших нормативно правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) ЦК України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови Пленуму від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 525 ЦК Української РСР, так само як і до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою. З огляду на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , відносини щодо спадкування в межах даної справи регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР. У відповідності до ст. 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частинами 1 та 2 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди станом на час будівництва спірного гаража та придбання його спадкодавцем регулювалась підзаконним нормативним актом - Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічний висновок викладений і в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», що також відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі №6-137цс13, а також у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №729/105/17. Питання набуття громадянами права власності на об`єкти нерухомого майна регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», а також зазначеною вище Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Разом із тим, предметом регулювання вказаних нормативно-правових актів було набуття права власності саме на індивідуальні житлові будинки та домоволодіння, в той час як набуття права власності на такі об`єкти нерухомого майна, як гаражі не було предметом регулювання вказаних нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлювальний документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року № 19-32/319). Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Відповідно до ст. 4, 5 ЦК Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством СРСР і УРСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Цивільні права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав у соціалістичному суспільстві в період будівництва комунізму. При здійсненні прав і виконанні обов`язків громадяни і організації повинні додержувати законів, поважати правила соціалістичного співжиття і моральні принципи суспільства, що будує комунізм. Згідно положень ст. 88, 100 ЦК Української РСР основу особистої власності громадян становлять трудові доходи. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою. Майно, що є в особистій власності громадян, не повинно служити для одержання нетрудових доходів, використовуватись на шкоду інтересам суспільства. В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Частиною 1 ст. 128 ЦК Української РСР передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на не встановлення законодавством, чинним на час будівництва гаражу та його відчуження спадкодавцю, спеціального порядку набуття права власності на даний об`єкт нерухомого майна,

Outcome: approved