Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

06.12.2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав. В заяві позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, позивачка посилається на те, що перебуваючи у шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Як вказує позивач, дитина з 01.09.2015 року навчається у ЗОШ № 37 і за весь цей час батько дитини не відвідував батьківські збори, не спілкувався з вчителями і не цікавився успіхами дитини. Дитина проживає з матір?ю та знаходиться на її утриманні. Позивач стверджує, що батько не приймає участі у вихованні сина з лютого 2009 року, не цікавиться своєю дитиною, його не хвилює матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток сина. Така поведінка відповідача, на думку позивача, свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов?язків по вихованню дитини. 18.12.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Представник позивача до судового засідання не з`явився. Представник відповідача у судове засідання з`явився, подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. 16.11.2020 року на електронну адресу суду надійшло звернення відповідача, відповідно до якого, останній заперечує проти позбавлення його батьківських прав, наголошує, що любить свого сина та дорожить дитиною. Відповідач проживає в Ізраїлі та на його жаль, не має можливості часто бачитися з сином. Просить не позбавляти його батьківських прав тільки тому, що він проживає далеко від сина. Відповідачем також було подане клопотання про поновлення строку на подання відзиву та наданий відзив на позов, відповідно до якого він заперечує проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості. Відповідач посилається на те, що у 2016 році [PERSON] вже зверталась до суду з аналогічним позовом про позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , у задоволенні якого було відмовлено рішенням суду від 01.02.2018 року по справі № 522/11673/16-ц. Відповідач зазначає, що незважаючи на розірвання між сторонами шлюбу 30.11.2011 року, він продовжував бачитися з сином, проте ці зустрічі носили обмежений характер, у межах часу, встановленого позивачем. Батьковим днем була неділя, в яку батько з сином гуляли, розмовляли, грали, їли морозиво. Незабаром позивач уклала новий шлюб і змінила прізвище на [PERSON] , після чого почала створювати батьку перешкоди у спілкуванні з сином. Щороку відповідач передавав позивачу гроші на утримання сина: у 2014 році - 500 доларів США, з 2015 по 2019 роки по 1000 доларів США щороку, про що маються розписки. Відповідач вважає, що належних та допустимих доказів невиконання батьком дитини своїх обов?язків позивачем не надано. Представник третьої особи до суду не з`явився, надавши заяву про слухання справи за його відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 05.10.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 23). Відповідно до свідоцтва про народження батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2011 року (справа 2/1522/10788/11) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 28). 22.11.2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 26). Малолітня дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19), проте зареєстрований за адресою місця реєстрації батька: [ADDRESS] (а.с. 20). В матеріалах справи містяться фотокопії розписок, складених [PERSON] про отримання нею від [PERSON] та [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] (а.с. 119, 120, 122, 123, 125, 126, 178, 186). 01.02.2018 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/11673/16-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування ПРА ОМР про позбавлення батьківських прав відмовлено. Рішення набуло чинності 05.03.2018 року. Підставою відмови у задоволенні позову слугувало те, що позивачкою не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, наявність винної поведінки відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, та чи вживалися до нього заходи реагування. Матеріали справи таких посилань належним чином також не підтверджують. Навпаки, згідно заяви відповідача, він любить сина та бажає спілкуватись з ним, також стверджував, що надає гроші на утримання сина, проте знаходиться за межами України. 03.12.2021 року органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради складено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , згідно з яким орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин по вихованню малолітнього сина, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Водночас, матеріалами справи підтверджується, що відповідач любить сина, має бажання спілкуватися з ним, надавав матері дитині грошові кошти на утримання сина. Більше того, факт відсутності ухилення батька від виконання батьківських обов`язків стосовно сина, [PERSON] встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.02.2018 року, що набрало законної сили та доказуванню не підлягає за правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Інших аргументів позивач не наводить. У частині шостій статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.12.2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо сина, оскільки він непереконливий, ґрунтується лише на довідках, в яких вказано, що батько не відвідує школу або поліклініку. При цьому, у висновку не встановлено, що батько не виконує свої батьківські обов`язки. Орган опіки та піклування не врахував, що батько з 2014 року мешкає у іншій країні, що об`єктивно ускладнює його постійну безпосередню участь у вихованні сина; те, що батько спілкується з дитиною по можливості та на протязі багатьох років надавав матеріальну допомогу на утримання сина; наявність рішення суду 2018 року, що набрало законної сили з цього питання. Орган опіки та піклування не надав оцінці письмовим та усним поясненням як батька, так і дитини. Отже, органом опіки та піклування не встановлено факту наявності або відсутності ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Висновок зроблений без мотивувальної частини. Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статей 7, 155 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про позбавлення батьківських прав щодо дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 761/10366/17-ц (касаційне провадження № 61-8118св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 264/6681/16-ц (касаційне провадження № 61-31133св18). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, суд дійшов висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] його батьківських прав щодо сина. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Outcome: dismissed