Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку в [ADDRESS] . У вказаному будинку, окрім його дружини, дітей, онуків, зареєстрований його зять [PERSON] . За той час, що [PERSON] проживав разом з ним у будинку, відповідач неодноразово вчиняв сварки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Така поведінка відповідача, змушувала позивача неодноразово звертатись до правоохоронних органів. Також він звертався до відповідача з пропозицією залишити, належний йому житловий будинок. Проте, відповідач категорично відмовився залишити вказаний житловий будинок та знятись з реєстрації у ньому. Реєстрація відповідача у належному йому житлі порушує права позивача як власника майна щодо вільного розпорядження ним та створює перешкоди при оплаті комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вищевказаним житлом. Ухвалою судді Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2021 року прийнято до провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем [PERSON] 12.01.2022 року подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування поданого відзиву вказує, що після одруження з дочкою позивача [PERSON] , він зі згоди позивача та його родини, поселився в належному йому будинку. Їх сім`ї було виділено кімнату у вказаному будинку. Вони з дружиною здійснили ремонтні роботи, переробили опалювальну піч, вставили нові двері. Позивач та його дружина часто їздять на роботу в Польщу та в цей час він з дружиною здійснює догляд за городиною та худобою та сплачують всі комунальні платежі. Останнім часом у нього з дружиною виник конфлікт. тому він тимчасово не проживає у вказаному житловому будинку. В судовому засіданні 17.01.2022 року позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснив, що дочка планує розірвати шлюб з відповідачем, оскільки подружжя життя у них не склалось. Відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, приходить до його будинку, стукає в двері, тим самим порушує спокійне життя його дітей та онуків. Побоюючись за психічне здоров`я малолітніх дітей, він не пускає відповідача у будинок. Також вказує, що відповідач має місце проживання в будинку батьків. В наступне судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача адвокат Бернацький П.В. підтримав позовні вимоги та просить їх задоволити. Додатково пояснив, що 16.09.2021 року на [PERSON] було складено адміністративний протокол про вчинення адмінправопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Також, як стало відомо позивача [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст..128 КК України. Ці факти негативно характеризують [PERSON] , в зв`язку з його протиправною поведінкою сім`я позивача перебуває в постійному страху та бояться фізичної розправи. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Турянська Л.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач також пояснив, що він добровільно не залишав своє місце проживання, оскільки в належному позивачу будинку на даний час проживають його дружина та двоє дітей, молодшому сину лише 8 місяців. Позивач чинить перешкоди в тому, що б він повернувся проживати разом з сім`єю. В наступні судові засідання відповідач двічі не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, заяв та клопотань не надходило. Вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 лютого 2021 року належить житловий будинок в [ADDRESS] ., що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.(а.с.7, 9) При цьому, з довідки про складі сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб №01.05-15/623 від 03.09.2021, виданої Підзамчівським старостинським округом Радивилівської міської ради, судом установлено, що [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] . (а.с.15). Актом обстеження матеріально-побутових умов від 03.09.2021 року встановлено, що будинку по [ADDRESS] , в якому мешкає [PERSON] , дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , онука [PERSON] , онук [PERSON] , онук [PERSON] та зять [PERSON] (а.с.16). Актом обстеження матеріально-побутових умов від 17.01.2022 року встановлено, що будинку по [ADDRESS] , в якому мешкає [PERSON] , дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , онука [PERSON] , онук [PERSON] , онук [PERSON] та зять [PERSON] . Півторак не проживає за вказаною адресою протягом 8 місяців, а фактично проживає в [ADDRESS] . (а.с.51). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява «19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №761/20452/17, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вирішуючи даний спір, судом досліджено наявні у справі докази і надано їм оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості. Позивач підтвердив той факт, що відповідач вселився до належного йому житла на законних підставах, на даний час є членом його сім`ї чоловіком дочки, позивачем не доведено факт непроживання відповідача у належному йому житлі понад встановлені строки без поважних причин. Твердження позивача про створення відповідачем неможливих умов для проживання в житловому будинку інших членів сім`ї, вчинення сімейних сварок, зловживання спиртними напоями, вчинення фізичного та психологічного насильства належними та допустимими доказами не підтверджено. Позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування і розпорядження майном. Хоча, як стверджує [PERSON] , у зв`язку з порушенням правил співжиття відповідачем та ним і членами його сімї, він змушений неодноразово звертатись до органів поліції, проте документальних підтвердження цих порушень суду не надав. Натомість, як стверджує позивач він сам не пускає відповідача до належного йому будинку. За вказаних обставин суд вважає, що [PERSON] користується житлом на законних підставах, при позбавленні його права користування житлом, не буде дотриманий розумний баланс між інтересами позивача [PERSON] , який не довів підстави визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, та відповідача, який зі згоди власника зареєстрований у вказаному будинковолодінні та в якому й надалі проживає його сім`я дружина та малолітні діти. Втрата права користування житловим приміщенням будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, позивачем не доведено. Враховуючи наведене, суд приходить висновку про відмову у задоволені позову у зв`язку із недоведеністю обставин, що підтверджують заявлені позовні вимоги. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові - на позивача. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати покладаються на нього і відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed