Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним чином. Так, [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , де зареєстрована разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] Відповідач, [PERSON] , зареєстрований в Україні у квартирі [ADDRESS] , як колишній співвласник квартири та колишній чоловік позивачки. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03.10.1998 року Гагарінським відділом ЗАЦС м. Москви, актовий запис №1291, було розірвано Рішенням Нікулінського районного суду м. Москви від 20 квітня 2016 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018 року по справі № 522/5302/16-ц, було розділено майно між колишнім подружжям та за позивачкою [PERSON] визнано право власності на квартири [ADDRESS] ; за відповідачем [PERSON] визнано право власності на квартири [ADDRESS] , припинено право спільної сумісної власності подружжя на зазначені квартири. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018 року залишено в силі постановою Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2020 та постановою Верховного Суду від 22 березня 2021 року Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою, [PERSON] , [INFO] . Отже фактично питання про користування зазначеним майном вирішено судом при поділі належного їм на праві власності нерухомого майна. Відповідач [PERSON] не проживає більше року у квартирі [ADDRESS] Відповідач [PERSON] є громадянином РФ, виїхав за межі України 18.07.2016 р., відповідно до відповіді ДПС України на запит Приморського райсуду м. Одеси №522/16038/17 від 11.12.2017. Таким чином позивач звертається до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за останньою відомою адресою відповідача в Україні. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання призначене на 14 червня 2022 року сторони не з`явились. Про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток направлених на адресу відповідача повернуті з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». На судове засідання призначене на 14 червня 2022 року відповідача було сповіщено шляхом створення оголошення про виклик в судове засідання. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач не з`явився в судове засідання, не надав до суду відзиву на позов, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.03.2020 року. У вказаній квартирі позивачка зареєстрована разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] та відповідачем [PERSON] , що підтверджується відповіддю на запит від ОСББ «Синій Птах» (м. Одеса, пров. Обсерваторний, 2/6.) Відповідач, [PERSON] , зареєстрований в Україні у квартирі [ADDRESS] , як колишній співвласник квартири та колишній чоловік позивачки. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано Рішенням Нікулінського районного суду м. Москви від 20 квітня 2016 року, що підтверджується копією відповідного рішення в матеріалах справи. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018 року по справі № 522/5302/16-ц, було розділено майно між колишнім подружжям та за позивачкою [PERSON] визнано право власності на квартири [ADDRESS] ; за відповідачем [PERSON] визнано право власності на квартири [ADDRESS] , припинено право спільної сумісної власності подружжя на зазначені квартири. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018 року залишено в силі постановою Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2020 та постановою Верховного Суду від 22 березня 2021 року. [PERSON] виїхав за межі України 18.07.2016 р., відповідно до відповіді ДПС України на запит Приморського райсуду м. Одеси №522/16038/17 від 11.12.2017. Відповідно до повідомлення Головного Управління національної поліції в Одеській області від 22.11.2021 року № 60.2-359/аз при неодноразових виходах за адресою мешкання гр. [PERSON] було встановлено, що двері до квартири ніхто не відчинив та отримати будь-які пояснення з даного приводу не видалось можливим. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно положень ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізичні особи зобов`язані зареєструвати своє місце проживання. Постановою Верховного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 661/2514/18 суд зазначає, що Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Так, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на житлову площу. З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації [PERSON] у квартирі, яка належить на праві власності Позивачу порушує право Позивача на володіння та користування своїм майном, виникає необхідність сплати комунальних послуг, які фактично не використовуються. Зазначені обставини перешкоджають Позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ. Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). Зазначені правові позиції з урахуванням абсолютного та виключного права власника щодо розпорядження своїм майном викладені в постанові Верховного суду від 14 березня 2018 року по справі № 640/20382/15-ц. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved