Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 04.01.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.01.2022 року провадження по справі відкрито. Ухвалою суду від 04.04.2022 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. 04.07.2022 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить слухати справу за відсутністю позивача [PERSON] та його представника, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, надає згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву на позов або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що позивачу на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В зазначеному будинку [PERSON] зареєстрований та постійно проживає з дня народження [INFO] по теперішній час. Крім позивача у житловому будинку з 29.06.2004 року до теперішнього часу зареєстрований його племінник [PERSON] - син померлої [INFO] сестри позивача [PERSON] , який проживав у житловому будинку до літа 2014 року у якості члена сім`ї власника. На початку літа 2014 року відповідач зібрав усі свої речі та пішов з вказаного житлового будинку, де він знаходиться та проживає усесь цей час, позивачу невідомо. У вказаному будинку предметів його особистого вжитку та майна немає. Ніяких стосунків з позивачем [PERSON] не підтримує. Наявність реєстрації відповідача у житловому будинку порушує майнові права [PERSON] , оскільки він змушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, які нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву на позов або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Позивач [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ) на підставі Свідоцтва про право на спадщина за законом, виданим 09.08.2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М., після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] /а.с.7/. Також позивач [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ) на підставі Свідоцтва про право на спадщина за законом, виданим 09.08.2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М., після смерті матері [PERSON] , який помер [INFO] /а.с.10/. З домової книги вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , на теперішній час зареєстрований [PERSON] , [INFO] /а.с.21-24/, що також підтверджується відповіддю, наданою на запит суду Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 12.01.2022 року /а.с.27/. Судом досліджено Акт про непроживання та відсутність особистих речей, складений 25.08.2021 року мешканцями будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчені керівником ОСОН КМ "Люстдорф" 30.09.2021 року /а.с.19/. З вказаного акту вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , однак зазначена особа з літа 2014 року фактично не проживає, особистих речей немає, спального місця та інших ознак, що вказують на фактичне проживання вказаної особи за даною адресою також немає. Судом досліджені Протокол опитування адвокатом особи за її згодою від 29.06.2022 року, а саме [PERSON] та [PERSON] , яки брали участь при складанні Акту про непроживання та відсутність особистих речей [PERSON] від 25.08.2021 року. З вказаних протоколів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживають в будинку [ADDRESS] поряд з земельною ділянкою позивача. У будинку [ADDRESS] проживали: [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також раніше проживав і син [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] померли давно, років 15 тому назад, а їх батьки - [PERSON] та [PERSON] померли років 5 тому назад. Весь цей час у будинку проживав та постійно проживає [PERSON] , який поховав своїх батьків. [PERSON] народився у цьому будинку та постійно проживав приблизно до літа 2014 року. Оскільки почалася війна на Донбасі він зібрав свої речі та кудись виїхав з будинку. З того часу сусіди його не бачили. Тільки неодноразово приходили співробітними поліції та розшукували його. У теперішній час в будинку проживають [PERSON] з дружиною [PERSON] . Ніяких речей [PERSON] в будинку не знаходиться. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено,\~що зняття\~з реєстрації\~місця проживання\~особи здійснюється,\~зокрема,\~на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході\~судового розгляду\~справи встановлено,\~що позивач\~є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому на теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , який проживав в зазначеному будинку як член сім`ї з народження до літа 2014 року. Судом встановлено, що [PERSON] відсутній за адресою реєстрації без поважних причин понад один рік, в зв`язку з чим на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом. Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом.\~ Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved