Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

08.02.2022 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що вона є співвласником 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Іншим співвласником вказаного об`єкту нерухомості, на праві спільної часткової власності, є її колишній чоловік - [PERSON] , що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.07.2019, по справі №357/13345/18, про визнання за нею та відповідачем права власності по 1/2 частині зазначеного об`єкта нерухомості та відповідно останній зобов`язаний його утримувати, як і вона. Відповідач з травня 2018 року по теперішній час не бере жодної участі в утримання зазначеного майна, вартість всіх житлово-комунальних послуг (як тих, що нараховують по лічильнику, так і тих, що нараховуються незалежно від факту проживання у квартирі) сплачує вона. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 06.07.2018, по справі №357/5627/18, про розірвання шлюбу встановлено, що протягом тривалого часу сімейно шлюбні стосунки вони не підтримують, не ведуть спільного господарства. Вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зобов`язаний був утримувати спільне сумісне майно ще до ухвалення рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 16.07.2019, по справі №357/13345/18, про визнання за нею та відповідачем права власності по 1/2 частини зазначеного об`єкта нерухомості, адже вказане майно було придбане у шлюбі і фактично є спільним сумісним майном з моменту його придбання. Враховуючи те, що житлове приміщення за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності,\~ відповідач зобов`язаний нести витрати на утримання нерухомого майна по сплаті половини вартості житлово-комунальних послуг, сплачених нею, які нараховуються не по лічильникам за користування. В свою чергу, нею з травня 2018 року по грудень 2021 року здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання вказаної квартири на загальну суму 29 541,35 грн., з яких 21 521,85 грн. сплачено нею за опалення, а 8019,50 грн. сплачено за утримання будинків та прибудинкових територій. Отже, вартість житлово-комунальних послуг, що підлягає сплаті відповідачем за утримання належного йому 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі спільної сумісної власності дорівнює 13 327,25 грн. за послуги з теплопостачання та 5 794,57 грн. за утримання будинку та прибудинкових територій, всього 19 121,82 грн. Тому, просила в судовому порядку стягнути з відповідача на її користь кошти, сплачені за житлово - комунальні послуги по утриманню квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, в розмірі 19 121,82 грн. та судові витрати у справі. 20.04.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 31.05.2022 представник відповідача, адвокат Бойок Ірина Юріївна, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги відповідачем не визнаються в повному обсязі виходячи із наступного. По-перше: позивач зазначає, що з [PERSON] необхідно стягнути 1/2\~ частину понесених нею витрат за надані житлово-комунальні послуги по обслуговуванню кв. [ADDRESS] , оскільки він являється власником 1/2 частини квартири. При цьому, як на доказ, посилається на рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 16.07.2019 по справі № 357/13345/18. Однак, згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, єдиним документом, що підтверджує право власності на майно є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який позивачем не додано до позовної заяви, а відповідно і не доведено, що відповідач являється співвласником кв. [ADDRESS] . По-друге: позивач просить стягнути з відповідача комунальні послуги починаючи з серпня 2018 року, при цьому посилається на рішення Білоцерківського міськрайонного суду, на підставі якого за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину квартири з 16 липня 2019 року. По-третє: позивач зазначає, що її права порушено, однак не додала жодного доказу, що підтверджує звертання до відповідача з вимогою погасити борги по комунальним послугам, не вказала на який рахунок їх перераховувати. Тобто, остання не довела належними доказами, що між сторонами існує спір. По-четверте: в зв`язку з тим, що позивач змінила замки у вхідних дверях квартири та самоправно вселила в квартиру співмешканця, відповідач вимушений проживати в іншому місці. Окрім цього, в даній квартирі фактично проживає ще двоє повнолітніх осіб, а саме: спільна дочка сторін по справі разом з співмешканцем. Тобто, фактично у квартирі [ADDRESS] проживають чотири повнолітні особи, які і користуються житлово-комунальними послугами. Тобто, виходячи із вище викладеного, позивачка не має законних підстав вимагати стягнення 1/2 частини понесених нею витрат на комунальні послуги. Таким чином, враховуючи вище викладене, позовні вимоги позивача у стягненні з відповідача 19121,82 грн. за житлово-комунальні послуги по утриманню 2-кімнатної квартири [ADDRESS] не підлягають до задоволення. Тому, просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 16.06.2022 позивач подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що представник відповідача надає аргументи, через які відповідач не повинен сплачувати кошти на її користь, з якими вона не погоджується виходячи з наступного. Разом з позовною заявою, вона надавала до суду копію паспорта відповідача з адресою його реєстрації у квартирі [ADDRESS] , щодо сплати житлово-комунальних послуг якої і розглядається спір, тобто, в даному випадку відповідач і як співвласник, і як особа, яка зареєстрована у цій квартирі, несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово- комунальних послуг. В даному випадку вони є солідарними боржниками. Також, позивач згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України, виконавши зобов`язання по сплаті житлово-комунальних послуг, як боржник, який виконав солідарний обов`язок, має повне право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача. Щодо аргументу відповідача, що він не є власником квартири. На думку представника відповідача, у нього нібито не виникли права на квартиру [ADDRESS] , оскільки він не реєстрував за собою права власності на квартиру у відповідності до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та в силу ст. 334 ЦК України, натомість по наявним доказам відповідач є співвласником квартири ще з 13.12.2006. Доводи відповідача спростовуються обставинами, встановленими у рішенні суду по справі №357/13345/18 від 16.07.2019, та не підлягають доказуванню. Даним рішенням зокрема, встановлено, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а саме з 13.12.2006 за спільні кошти подружжя вони, ( [PERSON] та [PERSON] ), придбали 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори і зареєстрованим в реєстрі за №1-3659. Право власності на нерухомість було зареєстровано в Білоцерківському МБТІ на ім`я [PERSON] в реєстрі за №12260 в книзі №103, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Отже, фактично рішенням суду по справі №357/13345/18 встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана ними у шлюбі, як спільне сумісне майно, просто на її ім`я, з 13.12.2006. Крім того, спір по справі №357/13345/18 стосувався не визнання права власності за позивачем чи відповідачем, які фактично мали права власності на квартиру з 13.12.2006 на праві спільної сумісної власності, а стосувався поділу спільного сумісного майна подружжя.Таким чином, на думку представника відповідача, коли здійснювався поділ майна подружжя, то 1/2 квартири належала відповідачу з 13.12.2006, але просто була зареєстрована на неї, а у випадку, коли потрібно утримувати квартиру і нести виграти по сплаті житлово-комунальних послуг, пов`язаних з утриманням майна, то фактично відповідач не є співвласником квартири. Вказані твердження є такими, що суперечать законодавству про спільну сумісну та часткову власність, а також підтверджують, чому на квартиру і досі існує лише один особовий рахунок по житлово-комунальним послугам. Посилання на положення ст. 334 ЦК України не застосовуються до даних відносин, оскільки стосуються набуття права власності за договором і переходу прав від відчужувана до набувача, а не питань режиму спільної сумісної власності подружжя та його поділу. Сама по собі державна реєстрація прав в даному випадку додатково лише підтвердить, що замість співвласника майна на правах спільної сумісної власності, відповідач став співвласником майна на правах спільної часткової власності. В обох випадках в силу норм чинного законодавства, в період спільної сумісної власності та в період спільної часткової власності, відповідач був і є власником половини (1/2) квартири. Тому, з урахуванням того, що співвласником квартири відповідач є з 13.12.2006, а спільний побут та фактичні шлюбні відносини припинені документально в липні 2018 року, то позивач і просить стягнути кошти з цього періоду, коли сторони вже не несли спільні витрати і не вели спільний побут. Також, на думку, представника відповідача в даному випадку відсутній спір між сторонами, оскільки нібито вона не зверталась до відповідача з вимогою погасити борги, не вказала рахунок, на який погасити борг, і не довела, що між сторонами існує спір. Якщо відсутній спір, то відповідач може погасити в добровільному порядку вказану суму боргу, разом з тим, спілкування вони не підтримують, але з урахуванням доводів представника відповідача надає реквізити свого рахунку: установа банку: ПриватБанк; МФО: 305299; отримувач платежу [PERSON] ; IBAN: [NUMBER] ; рахунок отримувача: [NUMBER] ; номер картки [NUMBER] . Однак, у своєму відзиві представник відповідача фактично просить відмовити у задоволенні позову, а отже спір існує, оскільки вона просить стягнути суму боргу, а представник відповідача просить відмовити. Представник відповідача заявляє про осіб, які проживають у квартирі, а також заявляє, що відповідач був вимушений проживати в іншому місці, при цьому, ні відповідач, ні представник відповідача не надали жодних доказів, які підтверджували зазначені обставини у відзиві. Тому, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, прохальну частину позовної заяви вважати в наступній редакції: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню об`єкта нерухомості: 2-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, в розмірі 19 121,82 грн. та понесені судові витрати.» Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у відповіді на відзив просила справу розглянути за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача, адвокат Бойок Ірина Юріївна, в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у відзиві на позовну заяву просила розгляд справи проводити без участі відповідача, позов не визнає та заперечує проти його задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.05.1997 та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2018 року, що набрало законної сили 07.08.2018 (а.с.\~ 27), шлюб між ними було розірвано. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2006, посвідченого державним Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-3659 (а.с. 15, 17), [PERSON] , в період перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, набула у власність квартиру [ADDRESS] . Право власності на нерухомість було зареєстровано в Білоцерківському МБТІ на ім`я [PERSON] , в реєстрі за №12260 в книзі №103, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 16). 16.07.2019 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили 20.08.2019, у справі №357/13345/18 (а.с. 19-26, 151-158), позов [PERSON] до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, задоволено, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, задоволено та, зокрема, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями паспортів та інформацією про реєстрацію місця проживання (а.с. 10-11, 13, 120). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України,\~ ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316,\~ 317,\~ 319,\~ 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,\~ відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Як зазначено вище у рішенні, квартира [ADDRESS] , яка є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права спільної часткової власності (ч.1 ст.382 ЦК України). Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року. Так, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Отже, витрати на послуги з постачання теплової енергії є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Встановлено, що сторони у справі є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що позивачем, на яку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , за період з травня 2018 року по грудень 2021 року, за послуги централізованого опалення КП БМР «Білоцерківтепломережа», було сплачено 26654,50 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 28-66, 87), та за отримані комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території КП БМР «Житлово-експлуатаційна контора №7», за особовим рахунком № [NUMBER] , було сплачено 11310,06 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 67-112). Разом з тим суд оцінює критично доводи щодо сплати позивачем коштів за послуги КП БМР «Житлово-експлуатаційна контора №7» у розмірі 281,90 грн. за жовтень 2019 року (а.с. 8), оскільки належних та достовірних доказів про сплату даних послуг в даному розмірі до суду не надано. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що позивачем не доведено, що він являється співвласником кв. [ADDRESS] . Крім того,\~ позивач просить стягнути з відповідача комунальні послуги починаючи з серпня 2018 року, при цьому посилається на рішення Білоцерківського міськрайонного суду, на підставі якого за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину квартири з 16 липня 2019 року. Також, у зв`язку з тим, що позивач змінила замки у вхідних дверях квартири та самоправно вселила в квартиру співмешканця, відповідач вимушений проживати в іншому місці. Окрім цього, в даній квартирі фактично проживає ще двоє повнолітніх осіб, а саме: спільна дочка сторін по справі разом з співмешканцем. Тобто, фактично у квартирі [ADDRESS] проживають чотири повнолітні особи, які і користуються житлово-комунальними послугами. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження відповідача, оскільки відповідач є співвласником квартири [ADDRESS] з дати набуття такого права, тому зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, навіть якщо він за вказаною адресою фактично не проживає. Так, 16.07.2019 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили 20.08.2019, у справі №357/13345/18, яким, зокрема, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та встановлено, що в період шлюбу сторін, а саме 13 грудня 2006 року було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявним\~ в матеріалах справи договором купівлі-продажу квартири та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2006. У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17,від 21.11.2018 у справі №372/504/17, від 31.01.2019 у справі №686/23104/17, від 12.02.2020 у справі №725/1776/18,від 05.08.2020 у справі №682/2493/16-ц,від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Крім того, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст.69 СК України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Отже, Сімейним кодексом України встановлено, що майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях. Разом з тим, посилання на положення ч. 4 ст. 334 ЦК України (права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону) не застосовуються до даних відносин, оскільки стосуються набуття права власності за договором і переходу прав від відчужувана до набувача, а не питань режиму спільної сумісної власності подружжя та його поділу. Таким чином, як встановлено судом, позивач [PERSON] за період з травня 2018 року по грудень 2021 року сплатила грошові кошти за надані житлово комунальні послуги з утримання спільної квартири [ADDRESS] в загальному розмірі 37 964,56 грн., а тому з [PERSON] на її користь підлягають стягненню грошові кошти відповідно до частки в праві власності на майно (1/2 частина), тобто 18982,28 грн., враховуючи, що позивачем доведено факт сплати вказаних кошів. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, тому стягує з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, сплачені за житлово комунальні послуги в розмірі 18982,28 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у розмірі 985,16 грн., пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial