Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

15 листопада 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обгрунтована тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON] . Останній фактично не проживає в квартирі, не сплачує комунальні послуги та взагалі не з`являється у даному помешканні, тому позивач, як власник квартири, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування даним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 листопада 2021 року цивільну справу № 753/23207/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 18 листопада 2021 року. 08 грудня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 13 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 11 лютого 2022 року на 11:00 год. Ухвалою суду від 11 лютого 2022 року судове засідання було відкладено на 11 березня 2022 року. Судове засідання призначене на 11 березня 2022 року не відбулось оскільки, відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом судове засідання було призначено на 24 травня 2022 року на 14:30 год. Судове засідання призначене на 24 травня 2022 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Згодом судове засідання було призначено на 13 червня 2022 року на 12:00 год. У судове засідання 13 червня 2022 року з`явилися позивач [PERSON] та свідок [PERSON] . Відповідач не з`явився, повістка адресована йому, повернулася до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання". У судові засідання 11 лютого 2022 року та 13 червня 2022 року відповідач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується, зокрема, зворотними повідомленнями наявними в матеріалах справи. Ухвала про відкриття провадження у справі, позовна заява з додатками та судові повістки надсилались відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, та проте поверталися до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Окрім того, повістки надсилалися відповідачу за адресою його фактичного місця про живання, яке було вказано позивачем та за адресою належного йому нерухомого майна. Разом з тим відповідач повідомлявся про розгляд справи за допомогою надсилання смс-повідомлень на номер телефону зазначений у позовній заяві. Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Інформація про стан розгляду справи викладалась у відповідних процесуальних документах - ухвалах суду, які, відповідно до приписів Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень України оприлюднювались у цьому Реєстрі. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 17 серпня 2010 року, №958-С/КІ (а.с.11) та на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києві № 753/20627/18 від 20 жовтня 2020 року про поділ майна подружжя (а.с. 13-21). Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено [PERSON] , зокрема, квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 879 590 гривень; визнано за [PERSON] право власності на квартиру загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 40,50 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (право власності зареєстроване Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 22.10.2010, реєстраційний номер 31852745, номер запису 46160 в книзі 643-52), з одночасним припиненням права спільної сумісної власності на зазначений об`єкт. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено [PERSON] , зокрема, квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 2 078 331 гривень; визнано за [PERSON] право власності на квартиру загальною площею 81,6 кв.м., житловою площею 37,30 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (право власності зареєстроване Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 02.08.2012, реєстраційний номер 36556805, номер запису 46631 в книзі д. 372-154), з одночасним припиненням права спільної сумісної власності на зазначений об`єкт. Вказане рішення набрало законної сили. Як зазначається у позовній заяві, відповідач є колишнім чоловіком позивача та зареєстрований квартирі за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідача підтверджується відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 35) та копією паспорту відповідача (а.с. 8-9). Позивач вказує, що відповідач не проживає за вказаною адресою, не сплачує кошти за комунальні послуги, його особисті речі в квартирі відсутні. Подати самостійно відповідну заяву про зняття з реєстрації в квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідач відмовляється. Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується: довідками КП "Ковальська-Житлосервіс" №86 від 03 листопада 2021 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований але не проживає за адресою: [ADDRESS] , яка підписана директором ТОВ "Ковальська-Житлосервіс" Бенівським С.В. та менеджером УД №2 Якимишиною О.Ю. (а.с.32). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сестрою позивачки та майже щотижня буває у її квартирі, де зареєстрований і відповідач. Знає, що відповідач виїхав з квартири 01 січня 2018 року, до січня 2018 року інколи бачила його там. На даний час речей відповідача у квартирі немає, знає, що кошти за отримані комунальні послуги сплачує лише [PERSON] перешкод у користуванні квартирою йому ніхто не чинив, особисто до свідка відповідач не звертався з проханнями допомоги про вирішення питання з його поверненням до даної квартири. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Як зазначалося, матеріалами справи підтверджується право власності позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно із частини першої статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved