Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

20.04.2022 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що 18 грудня 2021 року близько 11:00 годин, керуючи автомобілем ВАЗ 2103.д.н.з [NUMBER] , вона, як водій, не врахувала дорожню обстановку, не розрахувала бічний інтервал, в результаті чого на перехресті доріг по вул. Князя Володимира та вул. Павліченко скоїла ДТП, при цьому пошкодила свій автомобіль та дорожній металевий паркан. На місце ДТП прибули працівники КЗ «Муніципальна варта», а через кілька хвилин і працівники поліції. Останні склали відповідні матеріали, в тому числі і протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Вона, підписала вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення, отримала від поліції тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом. В цей же час, працівники КЗ «Муніципальна варта», також склали протокол про адміністративне правопорушення за ст. 152 КУпАП та стали наполягати, щоб вона його підписала, однак, вона відмовилась підписувати протокол, так як вважала, що він складений незаконно, тим більше що працівники поліції пояснювали працівникам «Муніципальної варти», що сталась ДТП і саме вони повинні оформляти матеріали даної пригоди та складати відповідний протокол про адміністративне правопорушення.12.01.2022 її викликали на засідання адміністративної комісії, де вона пояснила про ДТП що сталась 18.12.2021 за її участі та працівниками поліції відносно неї складено адміністративний протокол. Адміністративною комісією було прийняте рішення за ст. 152 КУпАП і накладено на неї штраф у розмірі 1360 грн. Рішенням адміністративної комісії вона оскаржила до Білоцерківського міськрайонного суду та рішенням суду від 30.03.2022 її позов було задоволено і скасовано постанову адміністративної комісії виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, рішення суду набрало законної сили. Протиправне рішення Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради, який є органом місцевого самоврядування, при здійсненні ним своїх повноважень встановлено рішенням суду від 30.03.2022, закриття справи про адміністративне правопорушення свідчить про те, що її притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а тому вона має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірним рішенням відповідача, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Матеріальна шкода полягає у її витратах на правничу допомогу, при оскарженні постанови адмінкомісії в розмірі 4000,00 грн. та при подачі позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, також в розмірі 4000,00 грн. Всього, за послуги адвоката нею було сплачено - 8000 грн. Крім того,вона сплачувала судовий збір - при оскарженні постанови адмінкомісії в розмірі 496,20 грн. та при подачі позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 992,40 грн. Всього витрати на судовий збір складають - 1488,60 грн. Також, 24.02.2022 розпочалась війна і замість того, щоб забрати дітей і разом з ними тікати від війни, спасаючи їх та своє життя, вона, знаючи що відбудеться суд, залишилась в м. Біла Церква, ризикуючи життям дітей та своїм життям. Постійні тривоги в місті та декілька обстрілів приводили в жах її та її дітей. Її чоловік помер, тому в неї не має можливості відправити дітей в більш тиху область України чи за кордон. Залишившись в місті вона весь час відчувала тривогу та хвилювання за результат розгляду її позову. Її супроводжувало безсоння та відчуття безкарності осіб (членів адмінкомісії), що винесли постанову про покарання, адже вони розуміли що карають одиноку жінку, яка виховує та дбає про дітей. Покаравши її найсуворішим чином за даною статтею, цим самим підірвали в її очах свій авторитет та її віру до органів місцевого самоврядування. З урахуванням викладеного вважає, що кошти в сумі 30000 грн. якимось чином загладять її біль та страждання. Тому, просила стягнути з Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області\~ на її користь матеріальну шкоду, а саме 8000,00 грн. за правничу допомогу та 1488,60 грн. судового збору, та моральну шкоду в сумі 30000,00 грн., судові витрати стягнути з відповідача. 26.06.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 02.05.2022 відповідач - Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області отримав ухвалу про відкриття провадження у справі та позов з додатками (а.с. 35) та 16.05.2022 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Щодо відшкодування моральної шкоди, то вказана частина позовної вимоги є необґрунтованою та незаконною, а тому не підлягає задоволенню, оскільки ст. 23 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди та особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) передбачено, що саме позивач має зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив при визначенні її розміру та якими доказами це підтверджується. Варто наголосити, що в межах повноважень визначених Положенням про адміністративні комісії Української РСР, затвердженого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 09 березня 1988 року №5540-ХІ, адміністративною комісією виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, як колегіальним органом, 12.01.2022 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 152 КУпАП. Відповідно до ст. 32 вищезазначеного Положення, позивач оскаржила винесену постанову адміністративної комісії виконавчого комітету Білоцерківської міської ради в Білоцерківському міськрайонному суді Київської області. Виходячи з положень ст. 80, 81 ЦПК України та наданих письмових доказів, позивач не підтверджує жодних чином в чому полягає завдана моральна шкода зі сторони відповідача, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача їй заподіяно, з яких міркувань позивач виходив при визначенні розміру моральної шкоди у вигляді 30000,00 грн та якими доказами це все підтверджується. Крім того, понесенні моральні та фізичні страждання, які отримала позивач, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації щодо України та введенням (продовженням) військового стану по всій Україні відповідно до Указів Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», від 14.03.2022 №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 18.04.2022 №259 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», не можуть бути застосовані виключно до відповідача, оскільки на сьогоднішній день всі фізичні чи юридичні особи знаходяться в однакових умовах пов`язаних із російською агресією на території України. Щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат понесених на правничу допомогу, то за змістом ст. 137 ЦПК України за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Тому, витрати, які пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката, що віднесені до судових витрат, відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом і їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Тому, витрати позивача, які пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката згідно Договору про надання правничої (правової) допомоги від 12.01.2022 при оскарженні постанови адміністративної комісії виконавчого комітету Білоцерківської міської ради в розмірі 4000 грн. та Договору про надання правничої (правової) допомоги від 17.04.2022 при подачі позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (консультація) в розмірі 4000 грн., віднесенні до судових витрат, що відшкодовуються в порядку визначеному Цивільно процесуальним кодексом України і їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень статей 1166,1167, 1173, 1174 ЦК України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в даному провадженні. Тому, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч.\~ ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 14.07.2007 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , який [INFO] помер. Позивач має трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , також, є опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Білоцерківської міської ради №420 від 13.09.2011 (а.с. 10, 12-17). 18.12.2021 начальником відділу благоустрою КП БМР «Муніципальна варта» Соловйовим Б.С. було складено протокол №644/21 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 152 КУпАП, відносно [PERSON] , згідно якого, 18.12.2021 о 11 год. 08 хв., [PERSON] , керуючи транспортним засобом ВАЗ,д.н.з. [NUMBER] , пошкодила елемент вулично-дорожньої мережі, а саме: дорожній металевий паркан, чим порушила вимоги Правил благоустрою території міста Біла Церква, а саме п.4.1.32, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене статтею 152 КУпАП та 12.01.2022 адміністративною комісією виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області було винесено постанову №11 про накладення на неї адміністративного стягнення за ст. 152 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1360 грн. 30.03.2022 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/698/22, яке набрало законної сили 12.04.2022, позовну заяву [PERSON] до адміністративної комісії виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа: виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, задоволено та скасовано постанову адміністративної комісії виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 11 від 12 січня 2022 року, про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, а справу закрито. Вказаним рішенням встановлено, що умисл на порушення Правил благоустрою території міста Біла Церква в діях [PERSON] адміністративною комісією виконавчого комітету Білоцерківської міської ради не доведено, як і не доведено наявність об`єктивної та суб`єктивної сторін складу правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП. У зв`язку з цим, в діях [PERSON] \~ відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 152 КУпАП. Також, адміністративною комісією виконавчого комітету Білоцерківської міської ради при розгляді протоколу про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, не було враховано наявність складеного відносно останньої протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, у зв`язку з чим необґрунтовано притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 152 КУпАП. За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення відповідача - суб`єкта владних повноважень під час накладення адміністративного стягнення щодо позивача прийнято в порушення вимог ст. 2 КАС України, що в свою чергу є підставою для скасування рішення відповідача і закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ст. 22 ЦК України передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, зокрема, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Статті1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивачем [PERSON] заявлено вимогу про стягнення з відповідача на свою користь матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на правничу допомогу, у першому випадку при оскарженні постанови адміністративної комісії,на підставі договору про надання правової допомоги від 12.01.2022, укладеного між позивачем та адвокатом Власенко Віктором Миколайовичем, в розмірі 4000,00 грн. та у другому випадку при подачі даного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, на підставі договору про надання правової допомоги від 17.04.2022, укладеного між позивачем та адвокатом Власенко Віктором Миколайовичем, в розмірі 4000,00 грн. (а.с. 18-27). Крім того, позивач зазначає, що вона сплатила судовий збір при оскарженні постанови адміністративної комісії в розмірі 496,20 грн. та при зверненні з даним позовом до суду в розмірі 992.40 грн. Однак, суд критично оцінює зазначені доводи позивача, виходячи з наступного. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Так, Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи. За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Отже, процесуальні витрати понесені у судовому провадженні, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги\~ є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позовув іншому провадженні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18, від 21.11.2018 у справі №462/6473/16-ц, від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц, від 29.05.2019 у справі №489/5045/18. Таким чином, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не\~ набувають відповідних ознак унаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Тому, витрати позивача [PERSON] на правову допомогу та сплату судового збору,\~ не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а є процесуальними витратами на правову допомогу згідно договорів про надання правової допомоги від 12.01.2022 та від 17.04.2022, укладених між позивачем та адвокатом Власенко Віктором Миколайовичем, та судовими витратами (судовий збір при поданні позову до суду), крім того, 30.03.2022 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/698/22 судові витрати, а саме: сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 496,20 грн., стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди не підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від обставин, передбачених ч.3 ст.23 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Так, відповідно до ч.2 ст. 1167, ст. 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Тлумачення статей 2,11,172,1167,1173ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Тобто боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, який бере участь у справі як відповідач. Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Водночас, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 750/6330/17. Позивач обґрунтовує вказані вище вимоги тим, що внаслідок протиправного рішення відповідача їй спричинено моральну шкоду, яка полягала в душевних переживаннях, порушенні звичайного способу життя, що вимагало від неї додаткових зусиль для оскарження постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності. Також, 24.02.2022 розпочалась війна і замість того щоб забрати дітей та разом з ними тікати від війни, спасаючи їх та своє життя, вона, знаючи що відбудеться суд, залишилась в м. Біла Церква, ризикуючи своїм життям та життям своїх дітей. Постійні тривоги в місті та декілька обстрілів приводили в жах її дітей. Залишившись в місті вона весь час відчувала тривогу та хвилювання за результат розгляду її позову. Її супроводжувало безсоння та відчуття безкарності осіб (членів адмінкомісії), що винесли постанову про накладення адміністративного стягнення, тому вважає, що кошти в сумі 30000 грн. якимось чином згладять її біль та страждання. Так, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, винесення постанови). У даній справі, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку з порушенням порядку розгляду справи та у зв`язку з необґрунтованим притягненням [PERSON] до адміністративної відповідальності, за вчинення адміністративного правопорушення, передбачене ст. 152 КУпАП. Суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння їй діями адміністративної комісії\~ виконавчого комітету Білоцерківської міської ради моральної шкоди у виді моральних страждань, які полягають у душевних стражданнях, яких вона зазнала здійснюючи захист свого порушеного права, адже змушена була значну частину свого часу витрачати на захист своїх інтересів, як перед відповідачем, так і перед судом, а закриття справи про адміністративне правопорушення свідчить про те, що її притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, при цьому відшкодування здійснюється незалежно від вини відповідача. Отже, суд доходить висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду внаслідок необґрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності і саме виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, який є виконавчим органом місцевого самоврядування, органом, який створюються міською радою для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, завдав шкоди, тому, на нього поширюються правила передбачені статтею 1173 ЦК України, оскільки саме його протиправні дії, встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.03.2022. Разом з тим, понесенні моральні та фізичні страждання, які отримала позивач, у зв`язку з військовою агресією російської федерації щодо України та введенням (продовженням) військового стану по всій Україні відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 18 квітня 2022 року № 259 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», не можуть бути застосовані до відповідача, оскільки на сьогоднішній день всі фізичні чи юридичні особи знаходяться в однакових умовах пов`язаних із російською агресією на території України. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про необхідність покладення відповідальності за відшкодування моральної шкоди безпосередньо на завдавача шкоди - виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, як виконавчий орган місцевого самоврядування, враховуючи правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17. Верховний Суд зауважує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Відповідно до підпункту 2) пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, то слід зазначити, що моральну шкоду необхідно стягнути з виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області за рахунок місцевого бюджету цієї ради, виконавчим органом якої є відповідач - виконавчий комітет. Що стосується розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача,\~ суд зазначає наступне. Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правовідношення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При вирішенні даної справи і визначенні моральної шкоди судом враховуються положення п. 3, 5, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Так, позивачем визначено моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн., разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд не погоджується з вказаним розміром моральної шкоди, враховуючи також, те, що розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановивши факт заподіяння позивачу моральної шкоди, підставою якої є встановлена рішенням суду протиправність дій виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 30 000, є дещо завищеним і таким, що не узгоджується з нормами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Встановлено, що протиправні дії відповідача\~ призвели до порушення звичного способу життя позивача, необхідності докладати додаткових зусиль для його організації, позивач змушена була звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на це свій час та кошти на оплату правової допомоги, що, в свою чергу, спричинило позивачу психоемоційні переживання, хвилювання, нервування. Визначаючи розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням встановлених судом обставин справи та характеру спірних правовідносин, тривалості моральних страждань позивача у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо розгляду її позову, глибини та ступеню моральних страждань, яких вона зазнала, враховуючи ступінь вини відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого розміру моральної шкоди до 3000 гривень, що є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої їй з боку уповноважених органів держави немайнової шкоди, що буде відповідною, достатньою та справедливою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду. Стягнення у такому розмірі не є надто мізерним та надто надмірним, враховує інтереси держави та не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданим позивачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Позивач на підтвердження понесених витрат на правову допомогу та їх відшкодування надала договір про надання правничої допомоги від 17.04.2022, прибутковий касовий ордер №7 від 17.04.2022 на суму 4000,00 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 23-27). Також, позивач при подачі позову до суду сплатила судовий збір в розмірі 992,40 грн. (а.с.1). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати (судовий збір та витрати на правничу допомогу) пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 379,30 грн.

Outcome: partial