Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

24.11.2021 позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з вищевказаним позовом до відповідача ТзОВ «Фінпром маркет», в якій просить визнати виконавчий напис, вчинений 11.05.2021 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з неї суми у 24109,24 грн. таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що про існування виконавчого напису йому стало відомо тільки 05.10.2021 року, оскільки у виконавчому написі вказано не його адреса, за адресою вказаною у виконавчому написі він не зареєстрований. Вказує, що виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, на договорі дія якого закінчилась у вересні 2008 року, при відсутності безспірності заборгованості, про наявність якої відповідач не повідомив позивача попередньо тощо. 20.12.2021 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, однак, 27.06.2022 подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач у \~судове засідання не\~з`явився,\~ про час і місце \~слухання справи\~ був повідомлений належним чином, шляхом\~надіслання судових\~повісток та\~розміщення оголошень на офіційному\~веб-порталі\~судової влади\~України,\~про причини\~своєї неявки\~суд не\~повідомив, відзив на позов не подав. Треті особи в судове засідання також не з`явилися, про час і місце \~слухання справи\~ були повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи, а також пояснень щодо позову до суду не подано. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач проти ухвалення заочного рішення заперечень не висловив, а тому відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу заочно. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, ознайомившись з позовною заявою, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступних висновків. З оспорюваного виконавчого напису вбачається, що такий вчинено 11.05.2021 за реєстровим №34251 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапеко Є.М. про стягнення з позивача, який є боржником за кредитним договором №311/400606 від 20.09.2007, на користь відповідача, заборгованість за таким. Зазначено, що строк платежу настав, боржником допущено прострочення платежів, стягнення проводиться за період з 13.12.2020 року по 11.05.2021, сума заборгованості складає 24059,24 грн. Окрім цього за вчинення виконавчого напису нотаріусом з позивача стягнуто суму у 50,00 грн. Зі змісту оспорюваного виконавчого напису з`ясовано, що такий вчинено відповідно до п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою КМУ №1172 від 29.06.1999. На виконання вказаного виконавчого напису старшим державним виконавцем Ужгородського міського відділу ДВС Південно західного міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м.Івано Франківськ) ВДВС у м. Ужгороді Копрушаком Т.Г. відкрито виконавче провадження № 66631088, що стверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 30.08.2021. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19\~статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат»\~та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбаченими Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. З оспорюваного виконавчого напису видно, що такий вчинений приватним нотаріусом серед іншого на підставі пункту 2 Переліку документів. Разом з тим, постанова Кабінету Міністру України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою доповнено вказаний Перелік документів пунктом 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», була визнана незаконною та не чинною на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі № 826/20084/14 (залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 №К/800/6492/17, № К/800/7651/17). Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Так, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10.02.2022 року у даній справі задоволено клопотання позивача та витребувано докази від відповідача. Вказана ухвала суду виконана не була. Зі змісту долученого виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапеко Є.М., який зареєстрований за реєстровим номером № 34251 від 11.05.2021, вбачається, що підставою такого є кредитний договір № 311/400606 від 20.09.2007 укладеним між [PERSON] та первісним кредитором АТ «Індустріальний експортний банк», за яким ТзОВ «Фінансова компанія «Груп Фактор» відступлено право вимоги на підставі Договору №14/12/2020-ФИ від 14.12.2020 ТзОВ «Фінпром Макркет». Разом з тим, відомостей про те, що вказаний кредитний договір є нотаріально посвідченим, вказаний виконавчий напис не містить. Відтак, суд приходить до висновку, що приватний нотаріус, з урахуванням приписів\~статті 87 Закону України «Про нотаріат», не мав законних підстав для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, оскільки на момент вчинення такого означений вище кредитний договір не входив до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, так як не був нотаріально посвідченим. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс2). Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Тож, позовна вимога про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягає до задоволення. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Відповідно до\~ч.\~2\~вказаної статті\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підтвердження сплати судового збору в сумі 908,00 стороною позивача додано квитанції, тому з огляду на задоволення позовних вимог позивача, такі витрати необхідно стягнути з відповідача на користь [PERSON] ..

Outcome: approved