Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом в якому просять усунути їм перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом примусового виселення відповідача, без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути понесені судові витрати в сумі 640 грн. Позов обґрунтовують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . В зазначеній чотирикімнатній квартирі зареєстровані та проживають позивачі та їх мати [PERSON] . Також, в квартирі без реєстрації проживає відповідач. Зазначають, що 14.07.2017 року між ними, як співвласниками квартири, був укладений Договір про порядок володіння та користування спільним житлом, а саме: позивач 1 - [PERSON] володіє і користується кімнатою площею 12,63 кв.м та балконом площею 0,64 кв.м; позивач 2 - [PERSON] володіє і користується кімнатою площею 11,93 кв.м; позивач 3 - [PERSON] володіє і користується кімнатою площею 13,16 кв.м. В п. 2 Даного Договору сторони погодили між собою, що кімната площею 9,64 кв.м знаходься у спільному користуванні сторін і має цільове призначення для проживання в ній матері [PERSON] . Кухня, вбиральня, ванна кімната,коридор, комора залишаються у спільному користуванні Сторін. Вказують, що виконати умови Договору між співвласниками є неможливим, оскільки відповідач [PERSON] проживає з 2009 року без згоди позивачів в квартирі та займає кімнату площею 12,63 кв.м з виходом на балкон Проживання відповідача порушує їх права співвласників, так як вони не можуть вільно користуватися кімнатами відповідно до умов Договору про порядок володіння та користування майном. 14.07.2017 року відповідачу [PERSON] , в порядку досудового врегулювання спору, була направлена Вимога про звільнення житлового приміщення. Вказана вимога була вручена відповідачу 19.07.2017 року і залишена ним без відповіді та без виконання. Посилаючись на вказані обставини, норми чинного законодавства, просять задовольнити позов. Ухвалою суду від 31.07.2017 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. 01.12.2017\~року представником\~відповідача подано\~заперечення проти\~позову,\~в яких\~вона просить\~відмовити в\~його задоволенні. В запереченнях вказала, що проаналізувавши Договір про порядок володіння та користування майном між співвласниками можна зробити висновок, що він не відповідає вимогам закону, зокрема ст. 358 ЦК України. Позивачі посилаються тільки на відповідні частки в квартирі на які їм належить право власності, без зазначення поділу спільного майна між співвласниками в натурі. Зазначила, що даний договір укладений позивачами з порушенням норм ст. 367 ЦК України і підлягав нотаріальному посвідченню, а тому не може бути покладений в основу позову та на підтвердження позовних вимог. Також, відповідно до розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13.02.2009 року № 48219 було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , власниками якої в рівних частках є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які під час подання заяви про передачу у приватну власність зазначеної квартири не заявили, що тимчасово відсутній ще один члені сім`ї [PERSON] та має право на приватизацію своєї частини квартири, оскільки на час приватизації квартири, а саме з 28.02.1994 року по 28.02.2009 року він перебував в місцях позбавлення волі. У спірній квартирі позивач мешкав також і до взяття під варту, тобто з 20.01.1990 року по 28.02.1994 року. Приватизація спільної квартири позивачами відбулась 13.02.2009 року, тоді як відповідач звільнився від відбуття покарання 28.02.2009 року. Відповідач не вселявся у квартиру як наймач, а є членом сім`ї власника будинку, тому підстави для його виселення, як просять позивачі не має. Крім того, просила прийняти до уваги, що відповідач має інвалідність ІІ групи загального захворювання. 25.01.2018 року представником позивача [PERSON] адвокатом Міхальовою В.В. подано відповідь на заперечення. У відповіді на заперечення проти позову представник позивача адвокат Міхальова В.В. зазначила, що Договір про порядок володіння та користування майном між співвласниками від 14.07.2017 року укладений сторонами в порядку, передбаченому ст. 358 ЦК України і не являється договором про поділ майна, що є у спільній частковій власності, а тому правила ст. 367 ЦК України в т.ч. щодо нотаріального посвідчення договору до даного виду цивільно-правових актів не застосовується. Даний договір чітко ідентифікує сторін договору, їх частки у справі спільної сумісної власності з посиланням на правовстановлюючі документи, а також визначає порядок володіння і користування кімнатами, користування спільними приміщенням та ін. Відповідач не являється членом сім`ї співвласників квартири, не пов`язаний з ним спільним побутом. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 04.10.2016 року по справі № 405/6504/15-ц йому було відмовлено в задоволенні позову до співвласників про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобов`язання виділити недодану житлову площу. 16.02.2018 року представником відповідача подані заперечення на відповідь на заперечення. В запереченні на відповідь на заперечення проти позову про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення представник відповідача зазначила, що позивачами не надано доказів, які можуть підтвердити, що проживання відповідача в спірній квартирі порушує їх права, оскільки вони не можуть користуватись кімнатами, відповідно до укладеного між позивачами договору. Права відповідача на спірне житло підтверджується відповідно до рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда № 76 від 19.02.1986 року, згідно якого була надана житлова площа багатодітній матері [PERSON] та її шістьом дітям, як членам сім`ї наймача, до яких входив і відповідач [PERSON] , як найстарша дитина. Ухвалою суду від 12.03.2018 року провадження у справі було зупинено до вирішення Вищим Спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справи № 405/6504/15-ц за касаційною скаргою [PERSON] у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Кіровоградської міської ради, КП «Правник» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобов`язання виділити недодану житлову площу. Постановою Апеляційного суду кіровоградської області від 03.05.2018 року ухвала суду першої інстанції скасована, справа направлена для продовження розгляду по суті. Ухвалою суду від 15.01.2019 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. Судом встановлено, що 07.10.2019 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у цивільній справі № 405/1468/18 (залишеним без змін Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16.01.2020 року) відповідачу було відмовлено в задоволенні позову до співвласників про визнання недійсним Договору про порядок володіння та користування майном між співвласниками від 14.07.2017 року. 31.08.2021 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда (залишеним без змін Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2022 року) у цивільній справі № 405/3889/20 було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Міської ради міста Кропивницького, Комунального підприємства «Правник» про визнання недійсним розпорядження органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, що в ньому викладені. Надав пояснення по суті справи вказавши, що відповідач постійно провокує конфліктні ситуації, ініціює судові спори, займає найбільшу кімнату в квартирі з виходом на балкон, а також порушує його право власності по вільному володінню та користуванню майном. Представники позивачів адвокат Іващенко І.Ю. та Міхальова В.В. в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, що в ньому викладені, надали пояснення по суті справи. В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги заперечили. Відповідач надав пояснення по суті справи, вказавши, що має право на проживання в квартирі і його виселення неможливе. Приватизація квартири здійснена позивачами в злочинний спосіб. Просив постановити окрему ухвалу до поліції про порушення кримінальної справи проти [PERSON] та [PERSON] за ч. 2, 3 ст. 358 КК України про підробку документів. Також пояснивши що вселився до квартири [ADDRESS] , зі згоди всіх співвласників і має право на проживання в квартирі. Вказав, що на час приватизації квартири [ADDRESS] , він перебував в місцях позбавлення волі (початок строку з 28.02.1994 року по 28.02.2009 року) і фактично не мав можливості скористатись правом застосування Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відносно себе, а позивачі протиправно позбавили його права на частку в житлі. Незаконність приватизації квартири підтверджена рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда 05.07.2016 року. Зазначив, що отримав право на проживання в даній квартирі, згідно рішення виконкому Ленінської районної ради м. Кіровограда від 19.02.1986 року № 76, додаток №1, яким була надана житлова площа [PERSON] , багатодітній матері шести дітей, в склад сім`ї якої входив і він [PERSON] . Договір про порядок володіння та користування майном між співвласниками від 14.07.2017 року є злочинним, оскільки позивачі вже намагалися виселити його з квартири, але їм це не вдалося. Представник відповідача адвокат Василенко Т.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення по суті справи та просив врахувати заповіт матері сторін. Третя особа [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у\~статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 3/8 частки квартири [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 13.02.2009 року, зареєстрованого Кіровоградським ООБТІ 25.03.2009 року, номер запису:62830 та Договору дарування ј частки квартири від 19.06.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лебедєвою Н.Л., зареєстрованого у реєстрі за № 452, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.06.2013 року, реєстраційний номер об`єкта : 86537335101; [PERSON] є власником на 3/8 частки квартири [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 13.02.2009 року, зареєстрованого Кіровоградським ООБТІ 25.03.2009 року, номер запису: 62830 та Договору дарування ј частки квартири від 19.06.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лебедєвою Н.Л., зареєстрованого у реєстрі за № 452, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.06.2013 року, реєстраційний номер об`єкта : 86537335101 -; [PERSON] є власником 1/4 частки квартири [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 13.02.2009 року, зареєстрованого Кіровоградським ООБТІ 25.03.2009 року, номер запису: 62830. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. 14.07.2017 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про порядок володіння та користування майном. За умовами договору сторони домовилися встановити між собою порядок володіння та користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] , що є їхньою спільною частковою власністю. Майно має такі характеристики: кімнати - 12,63 кв.м., 9,64 кв.м., 13,16 кв.м., 11,93 кв.м.; кухня 5,02 кв.м.; вбиральня 1,17 кв.м.; ванна кімната 1,93 кв.м.; коридор 10,68 кв.м.; комора 0,98 кв.м.; балкон 0,64 кв.м. Загальна площа квартири 68,78 кв.м.; житлова 47,36 кв.м. Згідно п. 2 Договору сторони домовилися між собою встановити порядок володіння та користування кожним зі сторін частиною майна в натурі, а саме: [PERSON] , власник 3/8 частки квартири, володіє і користується кімнатою площею 12,63 кв.м. та балконом площею 0,64 кв.м.; [PERSON] , власник 3/8 частки квартири, володіє і користується кімнатою площею 11,93 кв.м.; [PERSON] , власник ј частки квартири, володіє і користується кімнатою площею 13,16 кв.м. Кімната площею 9,64 кв.м. знаходься у спільному користуванні Сторін і має цільове призначення для проживання в ній матері [PERSON] . Кухня, вбиральня, ванна кімната,коридор, комора залишаються у спільному користуванні Сторін. Співвласники (сторони правочину) домовилися між собою, що встановлений ними в Даному Договорі порядок володіння та користування майном не тягне за собою сплату будь-якої компенсації один одному (п. 3 Договору). Договір укладено сторонами на невизначений термін (п. 14) та вступає в дію з моменту його підписання (п. 15 Договору). 22.01.2018 року між співвласниками укладено Додаткову угоду до Договору про порядок володіння та користування майном від 14.07.2017 року. Погоджено зміни та уточнення до преамбули, першого речення п.2 та другого речення п. 16 Основного Договору «Даний договір нотаріального посвідчення не потребує». Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 07.10.2019 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у цивільній справі № 405/1468/18 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору від 14.07.2017 року. За результатами касаційного розгляду цивільної справи № 405/1468/18, Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 року, касаційні скарги\~адвоката Сьори О.М., яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07.10.2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16.01.2020 року залишено без змін. У справі № 405/1468/18, відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору недійсним, суди дійшли висновку, що участь інших осіб, які не є співвласниками у вирішенні питань порядку володіння та користування майном - норми ст. ст. 356, 358\~ЦК України не передбачають, а можливість участі інших осіб, які не є співвласниками у володінні та користуванні майном може бути реалізовано лише за згодою самих співвласників майна. Суди не знайшли підстав для втручання у реалізацію співвласниками їх права власності та/або обмеження їх права, в тому числі щодо укладення будь-якого правочину. Обставини, на які посилався [PERSON] , як на підставу своїх вимог, щодо позбавлення та обмеження сторонами оспорюваного правочину його житлових прав, не були встановлені судом. Відповідно до ч. 4, 5\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 41\~Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до\~Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» від 14.07.2020 року\~№ 8-р/2020 Положенням ст.\~316\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У позовній заяві позивачі посилаються на те, що виконати умови Договору між ними є неможливим, так як відповідач [PERSON] з 2009 року, проживає без згоди позивачів в квартирі без реєстрації за місцем проживання, займає в належному нам на праві власності житлі кімнату площею 12,63 кв.м з виходом на балкон. Проживання відповідача в належній позивачам квартирі порушує їх права по виконанню Договору про порядок володіння та користування майном між співвласниками від 14.07.2017 року. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у\~статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний суд у постанові від 10.12.2021 року у справі № 372/808/19 сформував правовий висновок, що власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених\~статтею 50 ЖК України\~вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. В постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 Велика палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, що ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Велика Палата дійшла висновку, що законодавець при прийнятті\~ЦК України у ст. 9 ЦК України не визначив особливостей застосування норм\~ЦК України\~до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються\~ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами\~ЦК України. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21). Факт проживання в квартирі [ADDRESS] , та зайняття кімнати площею 12,63 кв.м відповідачем [PERSON] позивачами не заперечується та підтверджений заслуханими в судовому засіданні поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідач не довів обставин, що він пов`язаний спільним побутом із позивачами, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна. Таких висновків за схожих обставин дійшов Верховний Суд України у постановах\~\~від 16.11.2016 року у справі № 709цс16, від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16. З пояснень учасників справи суд встановив, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем реєстрації матеріали справи не містять. Суд відхиляє доводи відповідача, щодо незаконності приватизації квартири, оскільки встановлено, вищезазначені обставини були об`єктом судового розгляду у цивільній справі № 405/6504/15-ц, за результатами якого рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 04.10.2016 року в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Кіровоградської міської ради, комунального підприємства «Правник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане Бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобов`язання виділити недодану житлову площу відмовлено. 31.08.2021 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у цивільній справі № 405/3889/20 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Міської ради міста Кропивницького, Комунального підприємства «Правник» про визнання недійсним розпорядження органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності. Судовим актом у справі № 405/3889/20 встановлено, що [PERSON] не доведено факт його постійного проживання у спірній квартирі на момент її приватизації у 2009 році, оскільки у ордері № 17, виданому 25.07.1990 року на спірну квартиру, він членом сім`ї наймача не вказаний та зареєстрований у спірній квартирі не був. На момент приватизації спірної квартири був зареєстрований за адресою по [ADDRESS] . Разом з тим для приватизації є важливим перебування у складі сім`ї наймача квартири, що приватизується. Оскільки [PERSON] на момент приватизації спірної квартири не був членом сім`ї наймача [PERSON] , право на приватизацію він не набув. В силу ст.\~12,\~81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд враховує, що права позивачів, як власників квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому вважає, що обраний позивачами спосіб захисту відповідає об`єму їх прав відповідно до ст. 321 ЦК України, оскільки захисту підлягає\~саме власність\~та право\~мирно володіти\~своєю власністю,\~при цьому\~суд враховує\~інтереси відповідача,\~який жодних правомочностей\~щодо домоволодіння\~(житла)\~не має, зареєстрований по іншому місцю проживання у разі виселення із квартири, є забезпечений житлом. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог і у разі задоволення позову на відповідача, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн., підтверджений квитанцією по сплату, на користь позивача [PERSON] .

Outcome: approved