Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 11 лютого 2022 року надійшла позовна заява [PERSON] (надалі - Позивач) до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі - Відповідач) про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням (а.с. 1-4). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ від 11 лютого 2022 року визначено головуючого - суддю Скотар Р.Є. Ухвалою судді від 15 лютого 2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 33). На виконання вимог статей 178, 191, 278 ЦПК України Відповідачем 10 березня 2022 року подано відзив на позов, та надано докази його направлення стороні Позивача. Позивач в судовому засіданні присутній не був, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримав, просив задовольнити. У строк, визначений статтями 199, 278 ЦПК України, з урахуванням ухвали про прийняття позову та відкриття провадження у справі, правом подання відповіді на відзив не скористався. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без фіксації технічними засобами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стислий виклад позовних вимог та заперечень відповідача. [PERSON] , працював з 27.01.1964 року по 05.04.1975 року підземним учнем кріпильника, підземним кріпильником, підземним механіком скрепера, підземним бурильником на шахті № 1 ім. Кірова Рудоуправління ім. Кірова, з 14.08.1978 року по 30.04.2001 року підземним бурильником, підземним кріпильником, підземним машиністом бурової установки, підземним гірничим робітником очисного забою, поверховим слюсарем черговим та по ремонту гірничого обладнання у шахті «Северная» ВО «Кривбасруда», з 01.05.2001 року по 16.03.2007 року слюсарем черговим та по ремонту обладнання, електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання в Шахтоуправлінні з підземного видобутку руди КДГМК «Криворіжсталь» правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Всього позивач пропрацював на даному підприємстві в умовах впливу шкідливих факторів 39 років 9 місяців. Внаслідок роботи у шкідливих умовах праці у позивача виявлено професійне захворювання двосторонній кохлеарний неврит. По факту даного професійного захворювання було складено Акт б/н розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.04.1994 року. Відповідно до виписки із акта освідування у ЛТЕК від 17.05.1994 року позивачу було встановлено 10% втрати професійної працездатності безстроково. Крім того, 19.03.1973 року під час виконання своїх службових обов`язків підземного бурильника із позивачем стався нещасний випадок (падіння з висоти), про що було складено Акт про нещасний випадок на виробництві № 1-2 від 05.02.1997 року. Відповідно до виписки із акта освідування у ЛТЕК від 03.09.1997 року позивачу було встановлено 25% втрати професійної працездатності (15% по травмі, 10% по професійному захворюванню). Відповідно до виписки із акта освідування у ЛТЕК від 19.08.1998 року позивачу було встановлено 40% втрати професійної працездатності (30% по травмі, 10% по професійному захворюванню). Відповідно до виписки із акта освідування у ЛТЕК від 28.09.1999 року позивачу було встановлено 60% втрати професійної працездатності ( 50% по травмі, 10% по професійному захворюванню) безстроково. В результаті втрати професійної працездатності внаслідок травми та професійного захворювання у позивача постійно біль в шиї, який віддає в область плечей, верхніх кінцівок, скутість рухів плечового поясу після сну, втрата рівноваги. У зв`язку з чим позивач не може допомагати по господарству. Позивачу важко справлятися з професійними хворобами, стан здоров`я не поліпшується а навпаки погіршується, що спричиняє йому моральні страждання. У зв`язку з викладеним просить стягнути з відповідача 227500,00 гривень моральної шкоди без утримання податків і зборів. Представник Відповідача 10 березня 2022 року надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з дня отримання травми, тобто з 19.03.1973 року. Тобто зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу, в редакції 1963 року, яка станом на березень 1973 року не передбачала права на відшкодування моральної шкоди. Правила відшкодування власником підприємства, у станови і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено з 1 липня 1993 року. Закон України «про охорону праці» від 14.10.1992 року набрав чинності 01.01.1993 року. Позивач належним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди, який вважає завищеним і таким, що не відповідає тяжкості та характеру шкоди, про наявність якої стверджує позивач. Вказана сума не відповідає вимогам розумності і справедливості. Крім того, зазначає, що Відповідач не є правонаступником Державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова». Тому, Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] , [INFO] , (надалі по тексту - Позивач), з 27.01.1964 року по 05.04.1975 року працював підземним учнем кріпильника, підземним кріпильником, підземним механіком скрепера, підземним бурильником на шахті № 1 ім. Кірова Рудоуправління ім. Кірова, з 14.08.1978 року по 30.04.2001 року підземним бурильником, підземним кріпильником, підземним машиністом бурової установки, підземним гірничим робітником очисного забою, поверховим слюсарем черговим та по ремонту гірничого обладнання у шахті «Северная» ВО «Кривбасруда», з 01.05.2001 року по 16.03.2007 року слюсарем черговим та по ремонту обладнання, електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання в Шахтоуправлінні з підземного видобутку руди КДГМК «Криворіжсталь». 16.03.2007 року Позивач звільнився з підприємства за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки останнього (а.с.12-20). У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, Позивачем отримано хронічне професійне захворювання двосторонній кохлеарний неврит. По факту даних професійного захворювання було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання(отруєння) від 10.04.1999 року (а.с.9-10). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.04.1999 року, причиною виникнення професійного захворювання Позивача є довготривала праця (24 роки) в шкідливих умовах підземним бурильником, слюсарем черговим та по ремонту обладнання. Відсутність та недосконалість захисних засобів. Недосконалість засобів шумоподавлення на машинах та механізмах (а.с. 9 зворот). Спеціалістами медико-соціальної експертної комісії 17.05.1994 року встановили позивачу 10 % втрати працездатності від профзахворювання - безстроково (а.с.10 зворот). У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено звичний спосіб життя Позивача, фізичний стан призводить до пригнічення його душевного стану, до постійних переживань та глибоких моральних страждань. Крім того, [PERSON] , [INFO] , перебуваючи в трудових відносинах з шахтою РУ ім. Кірова Рудоуправління ім. Кірова, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство АрселорМіттал Кривий Ріг на посаді підземного бурильника, 19 березня 1973 року о 10 год. 30 хв., внаслідок незадовільного стану сходового маршу зірвався та при падінні вдарився о породу лівим коліном, внаслідок нещасного випадку отримав травму. Даний факт підтверджується актом №1-2 Форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» (надалі - акт Форми Н-1) та трудовою книжкою виданою на ім`я Позивача (а.с.7-8). Відповідно до п. 11 акту Форми Н-1, нещасний випадок на виробництві стався під час закінчення роботи по наряду опускався по ходовому з 615 на 625 м. зірвався з сходового маршу, отримавши при цьому травму коліна (а.с. 7 зворот). Відповідно до п.11.3 акту Форми Н-1, нещасний випадок настав внаслідок незадовільного стану сходового маршу (а.с.7 зворот). Внаслідок зазначеного вище нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, 03.09.1997 року Позивач вперше пройшов огляд лікарсько-консультативною комісією (далі -ЛТЕК), де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% (15% по травмі, 10% по професійному захворюванню), з переоглядом 01.10.1999 року, рекомендовано санаторно-курортне лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги» (а.с.11). 19.08.1998 року Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% (30% по травмі, 10% по професійному захворюванню), з переоглядом 01.09.1999 року, рекомендовано медикаментозне лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги» (а.с.11 зворот). 29.09.1999 року Позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% ( 50% по травмі, 10% по професійному захворюванню) - безстроково, рекомендовано медикаментозне лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги» (а.с. 11 зворот). Внаслідок перенесеної виробничої травми, у Позивача розвинувся деформуючий артроз, контрактура лівого колінного суглоба з вираженим больовим синдромом та порушенням ходи, що підтверджується копіями виписок з медичної карти Позивача (а.с.21-24) Нормативно-правове обґрунтування Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України). Крім того, статтею 46\~Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Що стосується доводів представника позивача щодо того, що зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу, в редакції 1963 року, яка станом на березень 1973 року не передбачала права на відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з професійним захворюванням та нещасним випадком на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, ні Кодексом Законів про працю України (стаття 237-1 КЗпП набула чинності 13 січня 2000року) така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 210/3110/16-ц (провадження № 61-4983св18), який суд враховує при вирішенні цієї справи. У постановах Верховного суду України від 16 травня 2012 року у справі № 6-27цс12, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-188цс14, від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц; від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц викладено правову позицію, згідно з якою правила відшкодування шкоди, в тому числі моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, визначаються днем первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, а не днем безпосередньо нещасного випадку на виробництві. З огляду на викладене при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди [PERSON] суд застосовує законодавство, яке діяло станом на день первинного встановлення ЛТЕК стійкої втрати працездатності позивачу. Крім того, оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено 10% втрати професійної працездатності у 10.04.1994 року, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. У відповідності до положень пункту 11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6500 гривень, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 32500,00 грн., а максимальний - 1300000,00 грн. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Висновки за результатами розгляду матеріалів справи На суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Суд не бере до уваги доводи зазначені у відзиві, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не є правонаступником шахти ім. Кірова та «Северная» РУ ім Кірова, на яких працював [PERSON] , з огляду на наступне. За змістом ч.1 ст. 37 ЦК УРСР було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). Статтею 466 ЦК УРСР визначено, що в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї у зв`язку з заподіянням каліцтва або іншого ушкодження здоров`я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи. Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про підприємства в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу. Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємозобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами. Згідно із частинами першою та шостою статті 34 цього Закону (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за розподільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права й обов`язки реорганізованого підприємства. У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року №43/79/5 (далі Положення; втратило чинність 25 серпня 2015 року) було закріплено, що відокремлення це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства зі складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань. Розподільний баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи. 01.07.1975 року промислове об`єднання «Кривбасруда» (згідно з постановою Ради\~Міністрів УРСР\~від 18.04.1975\~року за\~№194 та наказом по Мінчормету СРСР від 12.06.1975 року за №430) реорганізовано у виробниче об`єднання, до складу якого увійшли всі рудоуправління на правах виробничих структурних одиниць. Станом на 01.01.1978 року до складу ВО «Кривбасруда» входило 10 рудоуправлінь. Рудоуправління «Інгулець» наказом Міністерства чорної металургії УРСР від 01.09.1977 року передано до складу Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату. 01.01.1988 року на виконання наказів Мінчормету СРСР від 16.11.1987 року за №1015 і ГПО «Южруда» від 13.10.1987 року за №2 на базі рудоуправлінь імені: Леніна, Р. Люксембург, ХХ партз`їзду, Фрунзе, Дзержинського, Ілліча створено три виробничі одиниці РУ ім. Леніна, РУ ім. ХХ партз`їзду, РУ ім. Дзержинського. Так, у 1989 році Рудоуправління ім. Кірова вийшло зі складу ВО «Кривбасруда» та стало самостійною юридичною особою Рудоуправління ім. Кірова ДВО «Південруда» ММ УРСР, яке в наступному підпорядковувалось Мінпромполітики України. Відповідно до спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна №65/322 від 22.02.1999 року Рудоуправління ім. Кірова Мінпромполітики України перейменоване у Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім. Кірова» ДАК Укрудпром. 28 грудня 2000 року на підставі спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім. Кірова» ДАК Укрудпром реорганізоване у Державне рудоуправління імені Кірова. 30.03.2001 року Державним комітетом Промислової політики України було видано Наказ №135 від 30.03.2001 року «Про створення робочої групи з питань приєднання окремих виробничих потужностей РУ ім. Кірова до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», згідно якого на робочу комісію було покладено обов`язки щодо розгляду питань, пов`язаних з передачею основних фондів та виробничих потужностей державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», в тому числі й питань дебіторської та кредиторської заборгованості, заборгованості рудоуправління з нарахованих регресних позовів, заробітної плати та інших виплат. Згідно з п.п. 1.1.-2.2 наказу Державного комітету Промислової політики України № 165 від 19.04.2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім. Кірова» майно державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» передане на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» для збільшення його статутного фонду та створення на його базі шахтоуправління з підземного видобутку руди на правах структурного підрозділу комбінату та проведена інвентаризація РУ ім. Кірова по всіх статтях балансу станом на 01.04.2001 року. П.п 3.1.-3.2 розділу 3 вказаного Наказу було передбачено створення комісії з прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»; забезпечення прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова станом на 01.05.2001 року, які передаються до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь». Відповідно до Додатку № 1 до Наказу № 165 від 19.04.2001 року «Укрупнений перелік об`єктів та виробничих потужностей РУ ім. Кірова, що підлягають передачі на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», шахта «імені Кірова», на якій працював позивач на момент отримання ним професійного захворювання, відійшла до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь». Згідно ст.37 ЦК України, в редакції 1963 року, при злитті і поділі юридичних осіб (права і обов`язки) переходять до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права та обов`язки) переходять до останньої. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону СРСР «Про державне підприємство (об`єднання)» (в редакції, що діяла станом на 09.01.1990 року) об`єднання, незалежно від територіального розташування структурних одиниць і самостійних підприємств, що входять до його складу, функціонує як єдиний виробничо-господарський комплекс, забезпечує органічне поєднання інтересів розвитку галузей і територій. Воно здійснює свою діяльність на основі єдиного плану і балансу. Тобто, на момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» майна державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова», до якої відносилась шахта «імені Кірова» та «Северная» закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої, а тому ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», як правонаступник Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь». З огляду на вищезазначене, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є правонаступником шахти ім. Кірова РУ імені Кірова, «Северная» та особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу. Актом про розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.04.1999 року встановлено та підтверджено, що Позивач отримав професійне захворювання при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві Відповідача. Актом про нещасний випадок на виробництві № 1-2 від 19.03.1973 року встановлено та підтверджено, що Позивач отримав травму при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві Відповідача Вказані акти не оскаржені Відповідачем. Ураховуючи, що внаслідок в наслідок отримання професійного захворювання на виробництві, [PERSON] 17.05.1994 року вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності - 10%, а при останньому огляді 28.09.1999 року йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% безстроково. Таким чином, суд приходить до висновку, що саме на ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" покладається обов`язок відшкодувати позивачу завдану професійним захворюванням та нещасним випадком на виробництві, моральну шкоду, правові підстави для стягнення якої визначені статтею 440-1 ЦК УРСР. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних з чисельними медичними оглядами та обстеженнями, проходженням оглядів лікарсько-трудовою експертною комісією, необхідності відновлювальних процедур і лікування, що підтверджуються письмовими доказами, містяться в матеріалах справи, а так само і засади розумності, виваженості та справедливості. 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Таким чином, виникнення професійного захворювання, нещасний випадок на виробництві та втрата працездатності, призводить до необхідності у лікарському спостереженні та прийнятті лікарських засобів, що має наслідком нераціональну втрату часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, втрата працездатності призвела до відсутності у Позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість Позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Перелічені негативні явища в житті Позивача переконливо доводять факт завдання Позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання, нещасного випадку на виробництві та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони Відповідача. З огляду на вищезазначене, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу. Акти, складені за фактом настання професійного захворювання та за фактом нещасного випадку на виробництві підприємством Відповідача не оскаржувалися. Відповідач не скористався обов`язком доведення відсутності своєї вини, та не надав до суду доказів, які б доводили відсутність вини підприємства. З письмових матеріалів справи встановлено, що позивач переносить моральні страждання, оскільки порушено його звичний спосіб життя, фізичний стан призводить до пригнічення його душевного стану, до постійних переживань та глибоких моральних страждань. При визначенні розміру відшкодування, суд враховує роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", згідно чого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 5 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Так, обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд враховує, характер та обсяг її душевних та фізичних страждань, тривалість перенесених страждань; зміни в житті викликані втратою професійної працездатності та нещасним випадком на виробництві до моменту звернення до суду, а також те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 32500,00 грн., а максимальний - 1300000,00 грн. вважає за доцільне стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі 170 000,00 гривень. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави судовий збір в сумі 1700,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial