Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що [INFO] в с. Калинівка Сартанської селищної громади Маріупольського району Донецької області внаслідок обстрілу військами російської федерації дачного кооперативу «Калинка» помер брат заявника - [PERSON] . Особисті документи брата заявника були втрачені внаслідок обстрілу. Руйнування будинку, де загинули [PERSON] та його дружина [PERSON] , підтверджується фотографіями стану будинку на даний час. 07.04.2022 відділом реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки видано свідоцтво про смерть [PERSON] . Однак, у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] заявнику було відмовлено у зв`язку із пред`явленням ним документа про смерть особи, який видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та які не є підставою для державної реєстрації смерті. Вищевикладене й стало підставою для звернення заявника до суду з вимогою встановити факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України - в с. Калинівка Сартанської селищної громади Маріупольського району Донецької області. Заявник та представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Однак, від заявника судом одержано заяву про розгляд справи у його відсутність. Враховуючи заяву заявника та положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність заявника та представника заінтересованої особи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12.06.1984 Відділом ЗАГС Орджонікідзевського райвиконкому м. Жданова, батьками [PERSON] , [INFO] ,вказані [PERSON] (національність - українець) та [PERSON] (національність - білоруска) (запис вчинено російською мовою). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 29.06.2004 відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Маріуполь, заявник 29.06.2004 одружився і змінив своє прізвище з « [PERSON] » на прізвище дружини « [PERSON] ». Заявником повідомлено, що особисті документи [PERSON] було втрачено внаслідок обстрілу, тому надати їх копії - неможливо. Однак, з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00035358884, сформованого 07.04.2022, вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , вказані [PERSON] (національність - українець) та [PERSON] (національність - білоруска). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є рідним братом [PERSON] . При цьому, судом прийнято до уваги, що розбіжності в написанні прізвища заявника та його брата, стали наслідком різного перекладу з російської мови на українську їх прізвища. Заявник зареєстрований на тимчасово окупованій території, проте є внутрішньо переміщеною особою та проживає в м. Вінниці, що підтверджується довідкою від 21.03.2022 № 509-5000438376. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 07.04.2022 відділом записів актів цивільного стану Новоазовського районного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Калинівка Новоазовського району Донецької Народної Республіки (запис вчинено російською мовою). Як слідує з довідки про причину смерті № 295, виданої 24.03.2022 бюро судово-медичних експертиз ДНР, причиною смерті [PERSON] є осколкові поранення грудної клітини та живота (запис вчинено російською мовою). Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті особи на підставі пред`явлених [PERSON] документів, виданих на тимчасово окупованій території України (відмова № 1141-21.21-125 від 19.05.2022). Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, вищевказана довідка про причину смерті № 295 від 24.03.2022 та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 07.04.2022, не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Згідно із ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Outcome: approved