Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Позивач ТОВ «Авентус Лізинг» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення простроченої заборгованості та збитків за Договором фінансового лізингу. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 05.07.2019 між ТОВ «Авентус Лізинг» та [PERSON] , був укладений договір фінансового лізингу № КВ-050719/186. За умовами Договору лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу зобов`язався придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, у тимчасове володіння та користування за плату майно бувше у використанні, а саме автомобіль AUDI A4 Avant 1, 8 TFSI, 2009 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ 8044 від 05.07.2019 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] та передав його у користування відповідачу на підставі Акту приймання - передачі від 05.07.2019 року, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору. Свої зобов`язання позивач виконав своєчасно придбавши предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору. Відповідач в свою чергу оплатив авансовий платіж та в повному обсязі здійснював оплату щомісячних лізингових платежів, але згодом 07.02.2020 року відповідач надав Заяву, якою ініціював дострокове розірвання Договору фінансового лізингу № КВ-050719/186 від 05.07.2019 та повернення Предмета лізингу, що підтверджується Актом повернення майна з фінансового лізингу у зв`язку з відмовою від Договору за ініціативою Лізингоодержувача від 07.02.2020. При цьому, відповідно до пунктів 8.8.та 8.9. Загальних умов договору вилучення (повернення) Предмета лізингу, припинення (відмова від Договору) не звільняє Лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з Договором. Отже, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо виконання умов договору, що призвело до утворення простроченої заборгованості та збитків, які станом на 03.06.2020 становить 82 381, 01 грн. Ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 04.08.2020 року у вказаній вище справі вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року було задоволено вимоги позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» до [PERSON] про стягнення простроченої заборгованості та збитків за Договором фінансового лізингу. [PERSON] в особі свого представника -Адвоката Цалованської Я.Л. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року. Згідно ухвали від 26.11.2021 заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення було задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09.11.2020 року скасовано та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідач по справі повідомлявся судом про розгляд судом даного провадження належним чином, представником Целованською Я.Л. подано суду відзив на позов, відповідно до якого зазначено, що вимоги позову відповідач не визнає у повному обсязі, матеріали справи не містять відомостей щодо передачі йому технічно справного транспортного засобу. Крім того, посилаються на той факт, що договір найму транспортного засобу мав бути нотаріально посвідченим, а не в простій письмовій формі. За таких обставин, представник зазначила, що укладений в простій письмовій формі договір фінансового лізінгу від 05.07.2019 без нотаріального посвідчення є нікчемним і не створює юридичних наслідків для відповідача, а відтак не надає права позивачу на стягнення заборгованості та збитків за вказаним договором. Представником позивача подано суду відповідь на відзив, згідно з якою зазначено, що відповідач заявив суду одночасно про нікчемність договору та про порушення законодавства про захист прав споживача, що унеможливлює оцінення правової позиціїз приводу правової сутності укладеного договору, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог та відшкодуванні судових витрат з посиланням на той факт, що вказані витрати були понесені по розгляду справ Шевченківським районним судом м.Києва, а не є витратами по даній справі. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 05 липня 2019 року між ТОВ «Авентус Лізинг» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № КВ-050719/186. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу. Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно п.1.1. Загальних умов Договору Лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов`язався придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, у тимчасове володіння та користування за плату майно бувше у використанні, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого визначаються в Спеціфікації (Додаток №2 до Договору), а Лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору. Свої зобов`язання позивач своєчасно, належним чином та в повному обсязі виконав, зокрема, придбав предмет лізингу, а саме автомобіль AUDI A4 Avant 1,8 TFSI, 2009 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ 8044 від 05.07.2019 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] та передав його у користування відповідачу на підставі Акту приймання - передачі від 05.07.2019 року. Відповідно до п. 3.3. Загальних умов Договору, з моменту підписання сторонами Акта прийому - передачі Предмет лізингу вважається таким, що був прийнятим Лізингоодержувачем в належному технічному стані та у відповідності до вимог останнього, до Лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням Предметом лізингу (в тому числі, але не обмежуючись, відповідальність за збереження, ризик випадкового знищення, втрати, загибелі або випадкового пошкодження Предмета лізингу. Згідно з п. 8.9. Загальних умов Договору, Лізингоодержувач має право достроково в односторонньому порядку розірвати Договір (відмовитися від Договору) та повернути Предмет лізингу з власної ініціативи, письмово повідомивши про це Лізингодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо таке право встановлено договором або законом, договір є розірваним. У відповідності до ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання припиняються. Наслідком відмови від договору є одночасно відмова як від прав за цим правочином так і від зобов`язань, у зв`язку із чим Лізингодавець втрачає право на отримання лізингових платежів в частині вартості предмета лізингу, а також в нього відсутній обов`язок передання предмета лізингу у власність Відповідача. При цьому, відповідно до п. 8.8. та 8.9. Загальних умов договору вилучення (повернення) Предмета лізингу, припинення (відмова від Договору) не звільняє Лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з Договором. Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити Лізингодавцю усі платежі за Договором, належні до сплати згідно з Графіком платежів та несплачені; витрати, понесені Лізингодавцем у зв`язку з виконанням Договору (у тому числі у зв`язку з вилученням/поверненням Предмета лізингу, транспортуванням тощо); передбачені Договором або чинним законодавством України штрафні санкції, а також штраф, передбачений п. 6.2.5 Загальних умов, та повернути Предмет лізингу Лізингодавцю в місці та час, вказані Лізингодавцем, на підставі Акта повернення майна з фінансового лізингу. Також, відповідно до п. 8.5. Загальних умов договору Лізингоодержувач зобов`язаний повернути Предмет лізингу у справному стані з усіма його складовими частинами, обладнанням та документами, у тому числі отриманим згідно з Актом прийому-передачі. Стан, в якому Предмет лізингу повертається (вилучається), фіксується в Акті повернення (вилучення) Предмета лізингу, враховуючи умови нормального зносу. У будь-якому випадку Лізингоодержувач за власний кошт відновлює Предмет лізингу до стану, в якому він був отриманий від Лізингодавця в лізинг з урахуванням нормального зносу, або відшкодовує такі збитки (витрати), які не понесені Лізингодавцем, проте мають бути здійснені останнім для відновлення технічного стану Предмета лізингу. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Як зазначила суду представник відповідача у відзиві на позов, 05.07.2019 між ТОВ «Авентус Лізинг» та [PERSON] , був укладений договір фінансового лізингу № КВ-050719/186. Відповідний договір було укладено у простій письмовій формі. З метою виконання умов Договору лізингу відповідачем було здійснено ряд платежів у розмірі: 88 737,56 грн., 10 654,43 грн. та 5 546,10 грн., а всього на суму: 104 938,09 грн.. Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України. За імперативними положеннями статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частини першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є нікчемним, тобто не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Аналогічний висновок відповідає позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16), а також у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 340/196/17 (касаційне провадження № 61-30199св19), від 21 березня 2019 року у справі № 148/159/17 (касаційне провадження № 61-25725св18), від 22 липня 2019 року у справі № 728/150/17-ц (касаційне провадження № 61-24387св18), від 29 липня 2019 року у справі № 547/1220/16-ц (касаційне провадження № 61-36246св18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №КВ-050719/186 від 05.07.2019 року, який був укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, є нікчемним і не створює юридичних наслідків для його сторін. Водночас, з урахуванням наведених обставин, ТОВ «Авентус Лізинг» не позбавлено можливості захистити свої права шляхом звернення до суду з позовом в порядку, передбаченому статтею 1212 ЦК України. Таким чином, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано Акт прийому-передачі наданих послуг №3 від 07.02.2022, Платіжні доручення на здійснення оплати за договором про надання правничої допомоги №К-090721/4 від 07.09.2021. Дослідивши письмові заперечення представника позивача проти стягнення судових витрат, суд враховує правові висновки, викладені у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, а саме: витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розподіляючи витрати, понесені [PERSON] на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved