Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі представника [PERSON] в січні 2021 року звернулась до суду з позовом про визнання нежитлового приміщення № 2023, загальною площею 64,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю сторін по справі з одночасним визнанням за позивачкою [PERSON] та за відповідачем [PERSON] права власності по Ѕ частині за кожним на вказане спірне нерухоме майно; в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості Ѕ частини нежитлового приміщення № 2023, загальною площею 64,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] у розмірі 1 104 622,50 грн.; з дня отримання позивачкою [PERSON] грошової компенсації присудити на користь відповідача [PERSON] належне позивачці право власності на Ѕ зазначеного нежитлового приміщення; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 7 264,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. та витрати за проведення оцінки нежитлового приміщення у розмірі 2 500,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 березня 2013 року сторони по справі зареєстрували шлюб, від якого мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2020 року у справі № 755/4356/20 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Зазначено, що за період шлюбу за спільні кошти позивачки та відповідача були придбані: квартира загальною площею 67,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , яка рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2020 року у справі № 755/9598/20 визнана спільною сумісною власністю та поділена між сторонами в рівних долях; також 12.01.2017 року було придбано нежитлове приміщення № 2023, загальною площею 64,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказано, що право власності на спірне нежитлове приміщення зареєстроване за відповідачем, який особисто використовує його для отримання доходу від своєї професійної діяльності. Відповідач 05.10.2011 зареєстрований як Фізична особа-підприємець, види діяльності згідно КВЕД: 32.50 Виробництво медичних і стоматологічних інструментів і матеріалів (основний); 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Позивачка стверджує, що відповідач відмовляється добровільно поділити майно або сплатити частину грошової компенсації за належну їй частку спірного приміщення. Після припинення шлюбних відносин відповідач привласнив собі технічний паспорт на приміщення, не допускає її до приміщення та самостійно користується і володіє ним. Згідно звіту про оцінку вказаного нежитлового приміщення від 05.10.2020, ринкова вартість спірного об`єкту становить 2 209 245,00 грн. З посиланням на норми ст. ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 364, 372 ЦК України позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.01.2021 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна була залишена без руху з наданням позивачці строку для усунення недоліків позову протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали (т. 1, а.с. 66, 67). Ухвалою суду від 03.02.2021 року задоволено заяву представника позивачки [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на нежитлове приміщення № 2023 за адресою: [ADDRESS] , належне на праві власності [PERSON] (т. 1 а.с. 85-87). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.02.2021 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження та за клопотанням позивачки витребувано від відповідача копії: технічного паспорта на нежитлове приміщення № 2023, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; договору купівлі-продажу майнових прав серія та номер 1/101, виданого 17.05.2013 року ТОВ «Класика будівництва»; додаткової угоди серія та номер 1 виданої 16.10.2014 року ТОВ «Класика будівництва»; акту прийому-передачі серія та номер б/н. виданого 26.12.2016 року ТОВ «Класика будівництва» (т. 1 а.с. 88-90). 09.03.2021 року до суду надійшли подані представником відповідача [PERSON] копії документів на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03.02.2021 року про витребування доказів та відзив на позов з проханням відмовити в повному обсязі у задоволенні позову, визнати неспівмірними витрати на професійну правничу допомогу адвоката, зменшивши такі витрати до 5 000 грн. Зазначено, що витрати на проведення експертизи на замовлення позивача до звернення до суду із позовом не входить до складу судових витрат та з іншої сторони не стягуються. Жодного підтверджуючого документу про сплату позивачкою витрат на правничу допомогу в сумі 40 000 грн. суду не надано. Справа про розподіл майна подружжя є розповсюдженою категорією справ та не викликає складнощів в тривалому консультуванні, тривалій підготовці позовної заяви та її виготовлення, можливості подати зустрічну позовну заяву у справі № 755/9598/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, чого не було зроблено (т. 1 а.с. 114-128, 131-134). Ухвалою суду від 30.03.2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом семи днів з дня отримання копії ухвали (т. 1 а.с. 144, 145). 07.04.2021 року до суду від відповідача в особі представника [PERSON] на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 30.03.2021 подано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю (т. 1 а.с. 152, 153, 154-159). За вимогами зустрічного позову [PERSON] просить визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлове приміщення № 2023, загальною площею 64,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вимоги зустрічного позову обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.03.2013 року, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2020 року у справі № 755/4356/20 було розірвано. Зазначено, що [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, який [PERSON] визнала в повному обсязі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2020 у справі № 755/9598/20 квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,3 кв.м. визнана спільною сумісною власністю та розподілена між позивачем та відповідачкою по Ѕ частині кожному. В рамках вказаної справи про розподіл майна подружжя [PERSON] не вказувала, що обсяг спільного майна, який встановлюється судом при розгляді справи про поділ спільного майна подружжя, на її погляд не повний та існує ще майно, яке вона вважає спільним, що свідчить про факт того, що останній відомо, що нежитлове приміщення № 2023, загальною площею 64,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , не є спільною власністю подружжя. При цьому квартира за адресою: [ADDRESS] та спірне нежитлове приміщення № 2023 за адресою: [ADDRESS] , знаходяться в одному будинку та придбавалися приблизно в один період часу. Вказане нежитлове приміщення є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки було придбано за грошові кошти, які подаровані позивачу за зустрічним позовом його батьком [PERSON] на підставі договору дарування грошових коштів від 17.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М., за реєстровим № 1348. За змістом договору дарування обдарований прийняв в дар від дарувальника грошові кошти в сум 450 000,00 грн. із цільовим призначенням, а саме: на покупку майнового права на об`єкт нерухомості (об`єкт капітального будівництва), яким є нежитлове приміщення, обране на розсуд [PERSON] та розташоване в житловому будинку з нежитловими приміщеннями на [ADDRESS] , проектна адреса: [ADDRESS] . Отримані за договором дарування грошові кошти було витрачено на покупку майнового права на об`єкти нерухомості (об`єкт капітального будівництва), яким є спірне майно. Того ж дня, а саме 17.05.2013 року було укладено Договір № 1/101 купівлі-продажу майнових прав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Класика будівництва», згідно умов якого та згідно умов додаткової угоди 1 позивач за зустрічним позовом сплатив кошти у розмірі 444 510,00 грн. Право власності на спірне нерухоме майно [PERSON] отримав 16.01.2017 року. Позивач за зустрічним позовом просить задовольнити його позовні вимоги з посилання на те, що спірне нежитлове приміщення № 2023, загальною площею 64,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , було придбане за отримані ним в дар грошові кошти, тому є його особистою власністю, відповідно положень ст. ст. 57, 60, 61 СК України, ст. ст. 717, 718 ЦК України. Ухвалою суду від 19.04.2021 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про прийняття зустрічного позову; зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя; вимоги за зустрічним позовом [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] (т. 1 а.с. 186, 187). 05.05.2021 року до суду від представника [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов з проханням відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви та витребувати докази. У відзиві зазначено, що сторони сімейних правовідносин мають право поділити спільне сумісне майно незалежно від розірвання шлюбу, можуть це зробити як в рамках добровільного поділу шляхом укладення відповідних договорів, так і у випадку неможливості дійти згоди вирішення спірних питань шляхом захисту своїх прав та інтересів в суді. Доводи [PERSON] щодо придбання спірного приміщення за рахунок його власних коштів не підтверджуються належними та допустимими доказами. Позивач за зустрічним позовом не подає декларацію про доходи фізичних осіб, докази про сплату податку за отримання валютних цінностей від громадянина Вірменії, не надані докази щодо ступеня спорідненості осіб за договором дарування, також відсутні достатні докази про отримання [PERSON] від [PERSON] 450 000 грн. та подальше їх використання на купівлю майнових прав на спірне приміщення, не надано розписок щодо отримання коштів від дарувальника за договором дарування або виписок з рахунків дарувальника (обдарованого) відкритих в банківських чи у фінансових установах щодо отримання коштів. Фактично на купівлю спірного майна були використані спільні кошти сторін, у тому числі подаровані ним від рідних та знайомих на весілля 30.03.2013 року. За період спільного шлюбного життя позивач за зустрічним позовом жодного разу не згадував про існування договору дарування, а після розлучення 16.04.2020 погрожував позиваці за первісним позовом позбавити її будь яких прав на спірне приміщення (т. 1 а.с. 199-206). 16.06.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, у якій представник [PERSON] [PERSON] просить задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви, зазначаючи, що доводи відповідачки про не укладення договору дарування грошових коштів і заперечення щодо цього договору жодним чином не підтверджені та не відповідають фактичним обставинам, не впливають на дійсність договору дарування грошових коштів та його наявність (т. 1 а.с. 210-214). Ухвалою суду від 17.06.2021 року частково задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування доказів, витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пашинської Ольги Миколаївни копію посвідченого Договору дарування грошових коштів від 17 травня 2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 1348 (т. 1 а.с. 232). 08.07.2021 року до суду надійшло подане представником [PERSON] [PERSON] заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] з посиланнями, викладеними у відзиві на зустрічний позов, та зазначаючи, що відповідач за первісним позовом та у своїй зустрічній позовній заяві не спростував презумпції спільної сумісної власності на спірне нежитлове приміщення (т. 1 а.с. 213-249). Ухвалою суду від 29.09.2021 року задоволено клопотання представника [PERSON] [PERSON] про виклик свідків (т. 2 а.с. 12). Ухвалою суду від 29.09.2021 року підготовче провадження у справі закрите та призначена справа до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 11). Ухвалою суду від 25.01.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] [PERSON] про поновлення строку для подання доказів, клопотання про долучення письмових доказів залишено без розгляду (т. 2 а.с. 44-47). Ухвалою суду від 25.01.2022 року задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] [PERSON] про витребування доказів, витребувано від Київського державного нотаріального архіву копію договору дарування грошових коштів від 17 травня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською Ольгою Миколаївною за реєстровим номером № 1348 (нотаріальний бланк договору серії ВТЕ № 682145) (т. 2 а.с. 48, 49). 25.01.2022 року та 07.06.2022 року до суду від Київського державного нотаріального архіву надійшли відповіді від 14.01.2022 № 219/01-21, від 21.02.2022 № 647/01-21 на ухвалу суду про витребування доказів. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] (відповідачка за зустрічним позовом) та її представник [PERSON] підтримали основний позов з викладених у ньому підстав, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав, викладених у заявах з процесуальних питань. Позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) [PERSON] додатково пояснила, що про договір дарування коштів відповідачу [PERSON] вона вперше дізналася при розгляді цієї справи, цього договору не існувало. В травні 2013 року вони разом купували квартиру та нежитлове приміщення в одному будинку по [ADDRESS] . Внески сплачували частинами, забудовник надав їм розстрочку на півтора роки для сплати коштів. При підписанні договорів купівлі-продажу майнових прав відразу сплатили 30% вартості - 30 000 дол. США за обидва приміщення, в подальшому щомісячно платила 20 000 грн. Відповідач працював, вона не працювала, допомагали її батьки. Всю суму виплатили за 2 роки. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] (позивача за зустрічним позовом) - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти первісного позову, просила задовольнити зустрічний позов, надала пояснення викладені у зустрічній позовній заяві та у відповіді на відзив на зустрічний позов. Суд, вислухавши пояснення позивачки - відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] , її представника [PERSON] , представника відповідача - позивача за зустрічним позовом [PERSON] , свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 березня 2013 року, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року у справі № 755/4356/20 було розірвано (т. 1 а.с. 19, 22-24). Від шлюбу позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) та відповідач (позивач за зустрічним позовом) мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 20). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2020 року у справі № 755/9598/20 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власності подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя, предметом якого була квартира [ADDRESS] . 17 травня 2013 року між ТОВ «Класика будівництва» та відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] було укладено Договір № 1/101 купівлі-продажу майнових прав, відповідно якого останній купив майнові права на об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення № 3, загальною проектною площею 63,33кв.м., секція 2, за будівельною адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 163-169). 16 жовтня 2014 року між ТОВ «Класика будівництва» та відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 1/101 від 17.05.2013 року купівлі-продажу майнових прав, відповідно якої обумовлено, що за договором передаються майнові права на нежитлове приміщення № 2023, загальною проектною площею 64,6кв.м., на 2 поверсі, секція 2, за адресою: [ADDRESS] ; загальна вартість об`єкту інвестування складає 444 510,00 грн. (т. 1 а.с. 170). Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.01.2017 № 78178144, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.12.2020 № 236043241, нежитлове приміщення № 2023, загальною площею 64,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що є предметом спору, 12.01.2017 року зареєстроване на праві власності за відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] за реєстраційним номером 1147071980000 державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав № 1/101 від 17.05.2013 (т. 1 а.с. 39, 40, 171, 172). Отже, вказане спірне нерухоме майно було набуте сторонами по справі у період їх перебування в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За первісним позовом [PERSON] просить визнати спірне нежитлове приміщення спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON] та визнати за кожним із них право власності по Ѕ частині нерухомого майна. За вимогами зустрічного позову [PERSON] просить визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлове приміщення з посиланням на те, що спірний об`єкт нерухомості був придбаний за подаровані йому 17.05.2013 року грошові кошти його батьком [PERSON] . На підтвердження вимог зустрічного позову надано договір дарування грошових коштів від 17.05.2013 року на нотаріальному бланку серії ВТЕ № 682145, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1348, відповідно якого [PERSON] подарував [PERSON] грошові кошти в сумі 450 000 грн. на покупку майнового права на об`єкт нерухомості (об`єкт капітального будівництва), яким є нежитлове приміщення, обране на свій власний розсуд та розташоване в житловому будинку з нежитловими приміщеннями на [ADDRESS] , проектна адреса: [ADDRESS] (далі - договір дарування, т. 1 а.с. 161-162). Відповідачка за зустрічним позовом заперечує факт отримання в дар [PERSON] грошових коштів. За клопотанням сторони позивачки (відповідачки за зустрічним позовом) про витребування доказів судом із Київського державного нотаріального архіву були отримані повідомлення від 14.01.2022 № 219/01-21, від 21.02.2022 № 647/01-21, за змістом яких: 17.05.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М. не було посвідчено Договір дарування грошових коштів; відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій (справа № 02-33 том № 2) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пашинської О.М. за реєстровим № 1348 від 23.05.2013 року вказана інша нотаріальна дія, а саме запис про засвідчення копії; на нотаріальному бланку серії ВТЕ № 682145 викладена інша нотаріальна дія, а саме посвідчено Договір оренди транспортного засобу. Представник [PERSON] посилається на те, що вищевказаний договір дарування грошових коштів недійсним не визнавався, тому є належним доказом, що має враховуватись при вирішенні спору. Однак, суд не приймає до уваги вищезазначений договір дарування грошових коштів позивачу за зустрічним позовом [PERSON] , як підставу для задоволення зустрічного позову, з огляду на наступне. Відповідно частини 2 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. За нормою частини 4 ст. 209 ЦК України (у редакції на час спірних правовідносин), на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Отже, виходячи із форми правочину, сторони договору дарування обумовили укладення саме нотаріально посвідченого договору. При цьому суд враховує вказану вище інформацію Київського державного нотаріального архіву про те, що 17 травня 2013 року договір дарування грошових коштів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М. не посвідчувався. За приписами частини 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно положень частини 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Окрім того, суд враховує, що оплата коштів за майнові права передбачалась окремими платежами, зокрема пунктом 4.3.1 договору купівлі-продажу майнових прав встановлено, що покупець перераховує на поточний рахунок, або вносить в касу готівкою продавцю першу частку від загальної вартості майнових прав об`єкту нерухомості до 30 травня 2013 року, що складає 132 993 грн., що становить 30 % від загальної площі об`єкту нерухомості, а саме: 18,999 м.кв. Покупець перераховує на поточний рахунок, або вносить в касу готівкою продавцю за решту не сплачених метрів, що складає 310 317 грн., становить 70 % від загальної площі об`єкту нерухомості, а саме: 44,331 м.кв., щомісячно рівними частинами по фіксованій вартості майнових прав, а саме по 7 000 грн. до 15 травня 2014 року включно. Жодних доказів на підтвердження внесення коштів по оплаті майнових прав позивачем за зустрічним позовом одноразовим платежем по сплаті всієї суми вартості майнових прав у розмірі 443 310,00 грн. у день укладення договору купівлі-продажу 17.05.2013 року на доведення факту цільового використання грошових коштів в сумі 450 000,00 грн. за договором дарування від 17.05.2013 року [PERSON] суду не надано. Будь які фінансові документи щодо оплати коштів за договором купівлі-продажу майнових прав у матеріалах справи відсутні, а також у разі отримання дарунку [PERSON] не доведено, що спірні кошти не витрачались на інші потреби. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, у даному випадку на відповідача - позивача за зустрічним позовом. Свідок зі сторони позивачки за первісним позовом [PERSON] засвідчила, що [PERSON] є її дочка. На весіллі доньки вона з чоловіком подарували сторонам по справі 10 000 дол. США для купівлі квартири, ще дарував гроші її брат близько 2 000 дол. США, сестра 1 000 дол. США, куми 300 дол. США. [PERSON] гроші не дарували. Під час укладення договору інвестування відповідачем у відділі продажу були присутні вона, її чоловік, позивачка, батько відповідача та співробітники забудовника. Попередньо рік тому вона була клієнтом цього забудовника, тому при укладенні відповідачем договорів їй зробили знижку близько 5 тис. дол. США. Перший внесок на нежитлове приміщення внесли 10 тис. дол. США подарованих ними коштів на весілля, ще 20 000 дол. США вони позичали, щоб укласти договори, бо відповідачу захотілось в одному будинку купити ще нежитлове приміщення, також допомагала сплачувати гроші її сестра. Сплачували щомісячно 20 000 грн. через банк з сімейного бюджету. Платили разом за квартиру та за нежитлове приміщення. Про договір дарування грошей ніхто не говорив, таких грошей на позику сину [PERSON] у [PERSON] не було, оскільки останній все життя жив у кіоску, працював шашличником, знімати квартиру не міг, йому діти допомагали. Свідок зі сторони позивачки [PERSON] засвідчила, що [PERSON] є її племінниця. На весіллі 30.03.2013 року вона подарувала молодим 1 000 дол. США, її брат подарував 2 000 дол. США. Також подарували батьки [PERSON] 10 000 дол. США. У батька відповідача не було можливості подарувати гроші, оскільки він робив на Оболоні шашлик. В 2013-2014 роках вона спілкувалась з [PERSON] та [PERSON] , допомагала відповідачу грошима на автомобіль, на ремонт, купівлю апаратури. Відповідач їй гроші повертав. Ще вона позичала 10 000 дол. США. [PERSON] їй говорив, що хоче купити квартиру і приміщення разом, тоді на це давали великі знижки. Відповідач говорив, що квартиру віддає [PERSON] , а приміщення буде його. Суд приймає до уваги вказані пояснення свідків, оскільки вони не спростовані позивачем за зустрічним позовом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. З урахуванням наведеного, основний позов підлягає задоволенню у частині позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення № 2023, загальною площею 64,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , та визнання за кожним із сторін в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частину спірного нежитлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю. За вимогами первісного позову позивачка також просить в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості Ѕ частини спірного нежитлового приміщення у розмірі 1 104 622,50 грн. та з дня отримання нею грошової компенсації присудити на користь відповідача [PERSON] належне їй право власності на Ѕ частку цього нерухомого майна. На підтвердження цих вимог позивачкою надано звіт про оцінку майна від 05.10.2020 складений оцінювачем ТОВ «Карбілон», відповідно якого ринкова вартість нежитлового приміщення загальною площею 64,60 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2023 складає у розмірі 2 209 245,00 грн. (т. 1 а.с. 42-49). Відповідно норми частини 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Відповідно положень частини 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За нормою частини 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. За змістом ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За правилами частин 1, 3 ст. 12, частин 1, 5 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Статтею 364 ЦК України врегульовано випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а отже правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. З врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити таке: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15. Позивачкою за первісним позовом не доведено жодними доказами щодо неможливості виділу в натурі Ѕ частки спірного нежитлового приміщення, а також те, що відповідач має можливість сплати компенсацію вартості частки майна в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно і це не становитиме для нього надмірного тягаря. При цьому, сторона позивачки за первісним позовом не була позбавлена можливості у разі наявності труднощів в самостійному отриманні таких доказів, звернутись до суду з клопотанням про проведення експертизи, витребування доказів щодо майнового стану відповідача від податкових органів, пенсійного фонду, банківських установ тощо, однак із такими клопотаннями позивачка до суду не зверталася. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами частини 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, первісний позов в частині вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частки належного позивачці нежитлового приміщення та присудження після сплати коштів права власності на таку частку за відповідачем задоволенню не підлягають. Також позивачка за первісним позовом просить стягнути з відповідача 2 500 грн. понесених нею витрат на проведення оцінки нежитлового приміщення. Натомість, у цій частині вимог слід відмовити, оскільки звіт про оцінку майна - нежитлового приміщення судом при вирішенні спору не враховувався. До того ж, за змістом Звіт про оцінку майна від 05.10.2020 року складений ТОВ «Карбілон» на підставі договору № 05/1001-20 від 05.10.2020, укладеному із замовником [PERSON] . Позивачкою при цьому надано квитанцію від 05.10.2020 про перерахування коштів в сумі 2 500 грн. на користь ТОВ «Таувер», яке не є виконавцем робіт по оцінці майна (т. 1 а.с. 53). Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у порядку розподілу судових витрат між сторонами з відповідача за первісним позовом на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі 11 804,00 грн., що включає: судовий збір за подачу позову у розмірі 11 350 грн. та судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн. (т. 1 а.с. 8, 9, 59, 75). До закінчення судових дебатів представник позивачки за первісним позовом зробив суду заяву про намір подати докази про понесені позивачкою судові витрати на правничу допомогу.

Outcome: partial