Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів Посилалася на те, що проживала однією сім`єю із [PERSON] з грудня 2013 року по серпень 2018 року як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із нею. Фактичні шлюбні відносини припинені в серпні 2018 року. Після припинення шлюбних відносин між ними 05.12.2018 року укладено договір про визначення місця проживання та сплату аліментів на утримання дитини, який було нотаріально посвідчено. Відповідно до п.1 Договору вбачається, що [PERSON] та [PERSON] встановлюють місце проживання дитини, розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] до досягнення повноліття. У пункті другому договору сторони погодили, що малолітня [PERSON] буде постійно проживати з матір`ю [PERSON] . Згідно п.8 Договору сторони домовились, що батько [PERSON] зобов`язується утримувати малолітню доньку [PERSON] та сплачує аліменти на її утримання в розмірі 3175 гривень щомісячно у твердій грошовій сумі. Також відповідач зобов`язався брати участь у додаткових витратах на дитину, що можуть бути викликані особливими обставинами. Визначений у договорі розмір аліментів щомісячно був розрахований відповідно до ј частки заробітку відповідача станом на 05.12.2018 року. Вказувала на те, що після укладення договору майновий стан [PERSON] змінився. Також на даний час визначений розмір аліментів, в умовах збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму на дитину, недостатньо для матеріального утримання доньки. Даних коштів не вистачає навіть на речі першої необхідності, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Їй відомо, що відповідач працює на посаді заступника начальника технічного відділу телепрограм Центральної телерадіостудії Міністерства оборони України, має звання майор та отримує щомісячно заробітну плату в розмірі, що перевищує 20000 гривень. Крім того, зазначила, що у власності [PERSON] перебуває автомобіль марки «Фольксваген», 2013 року випуску, земельна ділянка, площею 1,9087 га в Черкаській області, яку останній здає в оренду. Відповідач користується службовим житлом у [ADDRESS] . Відповідач є здоровою та працездатною особою. Вона на даний час народила другу дитину від шлюбу з [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , перебуває у декретній відпустці, у зв`язку з чим погіршилось її матеріальне становище. Просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений договором про визначення місця проживання та сплату аліментів на утримання дитини від 05.12.2018 року та стягувати з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частки від його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи від дати пред`явлення позову і до досягнення донькою повноліття. Ухвалою суду від 03.02.2022 провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву. У відзиві [PERSON] позов не визнав, зазначив, що між сторонами було укладено нотаріально засвідчений договір про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Ними погоджено, що він сплачуватиме аліменти на утримання доньки в розмірі 3175 грн. 00 коп. Вказана сума є більшою ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Він щомісячно сплачує суму аліментів у визначеному розмірі. На момент укладення договору та по сьогоднішній день він офіційно працевлаштований, про що позивачу було відомо. Попри це [PERSON] погодилась визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Вважає, що Сімейний кодекс України не передбачає зміни способу стягнення аліментів, якщо між батьками був укладений нотаріально-посвідчений договір. Якщо аліменти були встановлені у добровільному порядку, то батькам необхідно внести відповідні зміни до нотаріально-посвідченого договору. На момент звернення позивача до суду з позовом його матеріальний стан не змінився, джерела доходу залишились такими ж як були на час укладення договору. Окрім того, зазначив, що у нього змінився сімейний стан. Так, 06.09.2019 року він одружився. [INFO] у нього народився син [PERSON] . Його дружина [PERSON] перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв`язку з чим перебуває на його утриманні. Тому він не має змоги сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі ј частки від його доходу. Враховуючи наведене просив відмовити у задоволенні позову. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у поданій до суду позовній заяві позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Надала суду письмові пояснення. Відповідач також у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності. Позовні вимоги не визнав. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони у шлюбі не перебували, однак спільно проживали однією сім`єю з грудня 2013 року по серпень 2018 року, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . ЇЇ батьками, згідно свідоцтва про народження зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.9). Отже, відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом частини першої статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Згідно з частиною четвертою статті 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Згідно ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Отже, тлумачення статті 189 СК України свідчить, що ця норма права з одного боку містить диспозитивне правило про те, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Таким чином, ця норма права розвиває положення частини другої статті 7 СК України про те, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками, а також положення частини першої статті 9 СК України, згідно з якими батьки дитини можуть врегулювати свої відносини за договором, якщо це не суперечить вимогам цього кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. З іншого боку, свобода волі сторін аліментного договору обмежується імперативним приписом про те, що умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені СК України. Тому, положення частини першої статті 189 СК України слід застосовувати з урахуванням норми частини другої статті 182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (у редакції, чинній до набуття чинності законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, - ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). Як було встановлено судом, 05.12.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про визначення місця проживання дитини та сплату аліментів на утримання дитини, який було нотаріально посвідчено (а.с.11). Вказаним договором сторони встановлюють місце проживання дитини, розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , до моменту досягнення нею повноліття. Сторони домовились про те, що малолітня [PERSON] буде постійно проживати зі своєю матір`ю [PERSON] . Також сторони домовилися про те, що батько [PERSON] зобов`язується утримувати малолітню доньку [PERSON] та сплачує аліменти на утримання у розмірі 3175 гривень щомісячно (ст.184 СК України) (п.8 Договору). Батько [PERSON] зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дитину, що можуть бути викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом). У пункті дев`ятому Договору сторони визначили, що розмір аліментів може бути збільшений або зменшений за домовленістю сторін, про що укладається додаткова угода до цього договору. У відповідності до частин першої-другої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Таким чином, сторони, уклавши нотаріально посвідчений договір, досягли згоди щодо порядку виконання аліментних зобов`язань та визначили місце проживання дитини. Між позивачем та відповідачем виникли та існують правовідносини з утримання дитини та визначення її місця проживання, які врегульовано сторонами відповідно до вимог чинного законодавства в позасудовому порядку, шляхом укладення відповідного договору та його подальшого виконання. Умови договору [PERSON] виконує, щомісячно сплачуючи кошти на утримання доньки в розмірі, визначеному сторонами у договорі від 05.12.2018 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с.11). Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, посилалась на те, щовідповідач працює на посаді заступника начальника технічного нагляду телепрограм Центральної телерадіостудії Міністерства оборони України та щомісячно одержує заробітну плату у розмірі понад 20000 гривень. [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки «Фольксваген», 2013 року випуску та земельна ділянка, площею 1,9087 га в Черкаській області (а.с.13-16). Вона одружилась та на даний час перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] . ЇЇ матеріальне становище змінилось та погіршилось, оскільки вона не має можливості працювати та утримувати старшу доньку (а.с.17-18). У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частиною другою ст. 189 СК України, передбачено, що в разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором, - аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, позивачка не позбавлена можливості звернутись за отриманням виконавчого напису або за наявності обставин, визначених ст.192 Сімейного кодексу України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, визначених у договорі від 05.12.2018 року або зміну порядку/способу їх стягнення. З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Способом захисту права у даному випадку, відповідно до положень Сімейного кодексу України та договору від 05.12.2018 року є, зокрема, можливість звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів або ж внесення змін до укладеного нотаріально засвідченого договору про сплату аліментів на утримання дитини. Позивач, звертаючись до суду з позовом вказує на зміну свого матеріального та сімейного стану, а також на зміну матеріального становища відповідача, а тому фактично просить суд змінити розмір аліментів, визначений договором від 05.12.2018 року. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Звертаючись до суду з позовом про зміну (збільшення) розміру аліментів, позивач посилалася на те, що у відповідача змінився матеріальний стан, оскільки розмір його доходу значно збільшився, що підтверджується щорічною декларацією. Вона не працює у зв`язку з народженням ще однієї дитини, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Окрім того, вказувала на те, що дитина подорослішала, внаслідок чого зросли витрати на її утримання. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, стан здоров`я як самостійні підстави для зменшення або збільшення розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. На виконання вказаних вимог Закону суд враховує, що як в [PERSON] , так і в [PERSON] змінився сімейний стан. Так, відповідач одружився, [INFO] у нього народився син [PERSON] . У позивача також народилася ще одна дитина. [PERSON] офіційно працює на посаді заступника начальника технічного нагляду телепрограм Центральної телерадіостудії Міністерства оборони України та щомісячно одержує заробітну плату у розмірі понад 20000 гривень, у нього наявне у власності рухоме та нерухоме майно. Частиною другою статті 182 СК України в редакції від 03.07.2018 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень. При цьому в абзаці третьому частини 2 статті визначено, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на відповідачу також лежить обов`язок по утриманню дитини. З огляду на зазначене, а також враховуючи принципи захисту та піклування про дітей, право дитини, яка має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, стан здоров`я платника аліментів, обов`язок відповідача утримувати власну дитину, суд вважає, що наявні підстави для зміни розміру аліментів, а тому приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Також, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави за розгляд справи в розмірі 992 грн. 40 коп., оскільки позивач була звільнена від його сплати при подачі позову відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та ч.6 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial