Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , про стягнення аліментів на утримання дітей. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] за попередній період з 01.03.2012 по 01.05.2017, тобто за 5 років і 2 місяці у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину, що складає 81 158, 00 грн., на утримання сина [PERSON] , [INFO] за попередній період з 01.02.2012 по 10.02.2022, тобто за 10 років у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину, що складає 157 080,00 грн. та стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину у віці від 6 до 18 років, що складає 1309,00 грн. щомісячно, розпочинаючи з дати подачі позову (11.02.2022) до повноліття [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовані наступним. З 23.10.1993 по 22.10.2008 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народився син [PERSON] та [INFO] народився син [PERSON] . 22.10.2008 рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач зазначає, що з часу розлучення з відповідачем діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. У зв`язку з відсутністю домовленостей з відповідачем щодо утримання дітей та її скрутним становищем, в березні 2009 року, вона звернулась до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дітей. Відповідач дізнавшись про поданий позов звернувся з проханням про його відкликання, запевнивши, що в подальшому буде надавати кошти на утримання дітей в добровільному порядку. Враховуючи абсолютне ігнорування відповідачем власних обов`язків щодо утримання дітей, позивач з метою розшуку відповідача 10.11.2021 звернулася з відповідною заявою до національної поліції. 26.11.2021 національна поліція листом повідомила, що зі слів відповідача, він не переховується від поліції, виконавчої служби та суду, не змінював телефонний номер протягом 15 років та проживає за адресою: [ADDRESS] , виходить на зв`язок із колишньою дружиною та дітьми. Позивач вважає, що відповідач фактично переховувався 10 років від виконання своїх прямих батьківських обов`язків щодо матеріального утримання своїх дітей, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17.05.2022 відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернувся до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннямист.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень також подано не було. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені нею обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Судом встановлено, що з 23.10.1993 по 22.10.2008 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] народився син [PERSON] . 22.10.2008 рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як вбачається зі змісту позовної заяви, діти проживають разом із позивачем. Згідно наявних в матеріалах справи документів, місце проживання позивача та відповідача зареєстроване за однією адресою. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У даному випадку спосіб стягнення аліментів було визначено позивачем, що узгоджується з положеннями ч.3 ст. 181 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено у 2022 році прожитковий мінімум дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; Доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було. Також відповідачем не надано доказів про наявність у нього на утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, яких він повинен утримувати, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина. За таких обставин, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення на її користь з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11.02.2022 і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на викладене вимоги позовної заяви в цій частині підлягають задоволенню. Як убачається зі змісту позовної заяви позивач також просить стягнути аліменти за минулий час. Згідно положень ч.2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Згідно правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 635/6268/18, від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18, від 18 травня 2020 року у справі № 215/5867/17, аналіз ч. 2 ст. 191 СК України дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час саме позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. За змістом ч. 2 ст. 191 СК України, стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: - до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; - особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані в результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо. Ухилення може виражатися в тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), одержала вимогу про сплату аліментів, проте не виконала її та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. При цьому, під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати. Ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача. Тому позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах визначеного законом строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог. Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В позовній заяві позивач стверджує, що відповідач починаючи з початку 2008 року систематично ухиляється від матеріального забезпечення дітей. На підтвердження вимоги щодо стягнення аліментів за минулий час, позивачем долучені до позовної копія позовної заяви поданої до Дарницького районного суду м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання двох дітей та копія ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 25.03.2009 про залишення вищезазначеної позовної заяви без руху та надання строку для усунення недоліків. Також надано заяву про розшук відповідача від 10.11.2021, що подана до Дарницького УП ГУ НП та довідку Дарницького УП ГУ НП в м. Києві про розгляд звернення [PERSON] від 26.11.2021. Аналізуючи вказані докази, суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач переховувався від виконання своїх обов`язків. З довідки національної поліції від 26.11.2021, вбачається, що [PERSON] не змінював номер телефону близько 15 років, проживає за адресою: [ADDRESS] , від суду, виконавчої служби на національної поліції він не переховувався, підтримує зв`язок із колишньою дружиною та дітьми за номером телефону, що вказано позивачем [PERSON] у заяві про його розшук . Більш того, зі змісту позову вбачається, що відповідач зустрічався з дітьми, що на переконання суду, спростовує твердження позивачки, що відповідач приховував своє місцезнаходження. В матеріалах справи відсутні докази звернень позивача з позовом до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання синів за період з 2009 по 2021 роки, не було встановлено об`єктивних підстав, які б перешкоджали позивачу звернутися з даним позовом до суду раніше. Доводи позивача про те, що відповідач уникав зустрічей з позивачем та не відповідав на телефонні дзвінки суд також відхиляє, оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ухилявся від укладання договору про сплату аліментів на утримання дітей, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), що позивач зверталася з вимогою про сплату аліментів безпосередньо до відповідача, а останній не реагував на направлені йому листи. Тобто, позивачем не надано доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати за період з 01.03.2012 по 01.05.2017, на утримання сина [PERSON] та за період з 01.02.2012 по 10.02.2022 на утримання сина [PERSON] , а тому у суду відсутні підстави для стягнення аліментів за вказаний період. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для стягнення з відповідача аліментів за минулий час через недоведеність цих позовних вимог. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн, від сплати якого при зверненні до суду позивач була звільнена. На підставі викладеного, статтями 180-182, 184, 191 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 10, 76-81, 89, 90, 100, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: partial