Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] , де постійно й проживає. За даною адресою зареєстровані, але не проживають відповідачі по справі син [PERSON] , дочка [PERSON] та онука [PERSON] . Однак, в 2010 році відповідачі виїхали закордон на постійне місце проживання і з цього часу навідувалися лише кілька разів для оформлення необхідних їм документів. З розмов їй відомо,що дочка та внучка поселилися в Німечинні, а син в Італії. Кожен з них мають там сім`ї. Реєстрація відповідачів у квартирі створює позивачці незручності, оскільки нарахування за всі комунальні послуги здійснюються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, а також позивач не має можливості оформити субсидію та приватизувати житло, в якому вона постійно проживає. За вказаних обставин, та зважаючи на те, що відповідачі понад один рік без поважних причин відсутні за місцем реєстрації, позивач просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартиною [ADDRESS] . Ухвалою судді від 05.05.2022 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задоволити. Відповідачі належним\~чином повідомлялися\~про час\~та місце\~судового розгляду,\~однак в\~судове засідання\~не з`явилися,\~відзиву на\~позов не\~надали,\~тому, згідно\~з ч.\~4\~ст.\~223,\~ст.\~280\~ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на таке. Так, судом встановлено, що чоловікові позивача [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №21 від 21 січня 1985 року було видано ордер № 206 серія МК від 05.02.1985 року на право зайняття квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 62 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно ордеру до складу сім`ї [PERSON] входять його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] . Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно з статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 758/8097/18-ц від 18.03.2020 року. Водночас, згідно акту обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 15.02.2022, встановлено що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але не проживають більше 15 років, та не приймають участі в утриманні житла. Постійно у квартирі проживали та утримували її: [PERSON] , який помер [INFO] та його дружина [PERSON] , [INFO] , яка на даний час утримує житло. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачі понад 10 років не проживають за адресою [ADDRESS] та не допомагають позивачу утримувати житло. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що являється сусідкою позивача, відповідачів вона не бачила понад 20 років. Їй відомо, що відповідачі проживають за кордоном, мають там свої сім`ї, не приїжджають на не допомагають утримувати позивачу житло. Встановивши, що позивачем доведено факт не проживання відповідачів у спірній квартирі понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки без поважних причин, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації у вказаному житловому приміщенні. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: partial