Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

11 травня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про визнання недієздатною своєї матері [PERSON] та встановлення над нею опіки, в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 28.03.2022 р. Комунальною установою «Обласний центр медико-соціальної експертизи Запорізької обласної ради» була проведена психіатрична експертиза, в результаті якої Медико-соціальною експертною комісією (надалі МСЕК) був складений Акт № 300 від 28.03.2022 р. Згідно до Виписки Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи Запорізької обласної ради» № 629696, виданої на підставі Акту огляду МСЕК № 300 від 28.03.2022 р., [PERSON] призначена друга група інвалідності безстроково. Діагноз, зазначений у Виписці (по «Міжнародній класифікації психічних розладів МКБ-10») - F01.8, тобто інша судинна деменція. Відповідно до «Міжнародної класифікації психічних розладів МКБ-10», деменція є синдромом, обумовленим захворюванням мозку, як правило, хронічного або прогресуючого характеру, при якому є порушення ряду вищих коркових функцій, включаючи пам`ять, мислення, орієнтування, розуміння, рахунок, здатність до навчання, мова й судження. Як правило, є порушення когнітивних функцій, яким можуть передувати порушення емоційного контролю, соціального поводження або мотивацій. Цей синдром зустрічається при хворобі Альцгеймера, цереброваскулярном захворюванні й при інших станах, первинно або вдруге впливають на мозок. Його мати [PERSON] , який призначена друга група інвалідності, внаслідок психічного розладу згідно до висновку лікарської комісії Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної Ради № 318 від 29.03.2022 р., потребує постійного стороннього догляду внаслідок психічного розладу за рівнем обмеження життєдіяльності, оскільки має обмеження у самообслуговуванні, обмеження здатності до орієнтації, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку. Даний висновок діє безстроково. Таким чином, вважає, що його мати [PERSON] внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними та потребує опіки від нього. Ухвалою судді від 12.05.2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у спрощеному провадженні. У судовому засіданні заявник [PERSON] заявлені вимоги підтримав, суду пояснив, що його мати страждає на невиліковне психіатричне захворювання, внаслідок якого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вона не здатна усвідомлювати, де знаходиться, може залишити ввімкненим газ, не пам`ятає адреси, потребує стороннього догляду. Він має певні побоювання, оскільки остання може відчужити належне їй житло стороннім людям. Вони з матір`ю мешкають удвох, тому його потрібно призначити опікуном. Проти призначення та проведення судово-психіатричної експертизи категорично заперечує, бо у нього відсутня можливість забезпечити явку матері для проведення експертизи. Зацікавлена особа [PERSON] у судовому засіданні, будучи орієнтованою у часі та просторі, одягнутою за погодних умов, на поставлені судом питання відповіла, що вона усвідомлює де знаходиться, категорично заперечує проти визнання її недієздатною, вважаючи, що в цьому відсутня потреба, оскільки вона самостійно обслуговує себе; годує їжу, одягається, пере свої речі, робить покупки, однак інколи вона забуває, де поклала речі та що мала зробити. На вулицю вона ходить сама, але недалеко, усвідомлює яка пора року, котрий час, тощо. Однак у судовому засіданні 08.06.2022 року [PERSON] припустила, що мешкає зі своєю матір`ю, та на пояснення [PERSON] , що та померла понад п`ять років потому висловила певні здивування. Проти призначення експертизи заперечила, вважає, що в її проведенні відсутня необхідність. Представник заінтересованої особи Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району у судовому засіданні 08.06.2022 року заперечила проти задоволення заяви, оскільки наявними матеріалами провадження не доведено, що [PERSON] повністю не здатна усвідомлювати значення своїх дій та /або керувати ними, заявник заперечує проти призначення судово-психіатричної експертизи, без висновку якої неможливо визначитися з психічним станом [PERSON] , оскільки для цього потрібні спеціальні знання, а тому підстави для визнання [PERSON] недієздатною та, як наслідок, встановлення над нею опіки відсутні. У судове засідання 30.06.2022 року треті особи не з`явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися. Заявник [PERSON] вважав за можливе продовжити судовий розгляд у їх відсутність. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. За нормою ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п.1 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи недієздатною. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~ судове\~рішення повинно\~ґрунтуватися на\~засадах верховенства\~права,\~бути законним\~та обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права з\~дотриманням норм\~процесуального права.\~Обґрунтованим є\~рішення,\~ухвалене на\~підставі повно\~і всебічно\~з`ясованих обставин,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~підтверджених тими\~доказами,\~які \~були досліджені\~у судовому\~засіданні.\~Згідно із\~ст.\~76,\~77,\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи.\~Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування.\~Суд не\~бере до\~розгляду докази,\~що не\~стосуються предмета\~доказування.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження заявника [NUMBER] . Чоловік [PERSON] [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] та [PERSON] мешкають разом за адресою: [ADDRESS] . Згідно виписки з Акту огляду медико-соціальної комісії № 629696 [PERSON] 28 березня 2022 року була встановлена друга група інвалідності з причин загального захворювання, безстроково. Діагноз МСЕК « F 01.8» Згідно Акту № 300 огляду медико-соціальною експертною комісією від 28 березня 2022 року, проведеного з метою встановлення інвалідності , вбачається, що хвора останні 5-6 років поступово знижується інтелектуально. Проблеми з самообслуговуванням ( п.28.2) Контактова. Орієнтована поверхньо. Пам`ять, інтелект знижені. Емоційнщ лабільна. Псих продуктивності не виявляє. Хроніка відсутні ( 28.66.3.) П. 29 встановлений діагноз F 01.8. Помірно виражена деменція змішаного генезу. Обмеження здатності до праці ІІ група. Встановлена ІІ група інвалідності. Захворювання загальне ( 30.4 та 30.5) безстроково. Згідно Висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу [PERSON] , особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу, проживає з [PERSON] . За рівнем обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування, обмеження здатності до орієнтації, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку хворий [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. Копії зазначених медичних документів наявні в матеріалах справи, інших письмових доказів суду не надано, клопотань про виклик та допит свідків у судовому засідання заявлено не було. Відповідно до ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та(або) керувати ними. Таким чином, у ч. 1 ст. 39 ЦК розширений перелік підстав, унаслідок яких фізична особа, не здатна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, може бути визнана недієздатною і зазначено, що для визнання фізичної особи недієздатною необхідний хронічний, стійкий психічний розлад. Недієздатними можуть бути визнані як повнолітні особи, так і особи у віці від 14 до 18 років. Порядок визнання фізичної особи недієздатною визначається гл. 34 ЦПК. Встановлення хронічної хвороби, недоумства, іншого важкого захворювання, що спричинили стійкий розлад психіки, належать до компетенції відповідних медичних закладів. Відповідно до ч.1 ст.41 ЦК України над недієздатною особою встановлюється опіка. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною. Відповідно до ч.3 ст.63 ЦК України фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. У відповідності до ч.5 ст. 63 ЦК України, фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Відповідно до ст. 300 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років. Клопотання про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною має право подати опікун, представник органу опіки та піклування не пізніше ніж за п`ятнадцять днів до закінчення строку, визначеного частиною шостою цієї статті. Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Згідно абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами. Відповідно до\~статті 298\~ЦПК України,\~суд за\~наявності достатніх\~даних про\~психічний розлад\~здоров`я\~фізичної особи\~призначає для\~встановлення її\~психічного стану\~судово психіатричну\~експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними, такий висновок експертизи повинен бути обґрунтованим та мати конкретний характер. При проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 акцентовано увагу судів на тому, що висновок експерта не має на перед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не можуть покладатися докази, у тому числі у висновок експертизи, які ґрунтуються на припущеннях. При розгляді справи по суті як заявник [PERSON] так і зацікавлена особа [PERSON] висловлювали заперечення проти проведення експертизи, а за таких обставин її добровільне обстеження унеможливлене. Згідно з першим, третім реченнями частини першої, частиною другою статті 13 Закону «Про психіатричну допомогу». особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою; особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна; госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. За таких обставин без вирішення питання про її примусовий характер, є неможливим, натомість матеріали провадження не містять доводів щодо існування виняткових випадків, за яких було б за можливе примусово направити [PERSON] на судово-психіатричну експертизу та відповідні докази суду заявником не надавалися. Таким чином, оцінив надані заявником [PERSON] докази, суд вважає що останнім доведено наявність у [PERSON] психіатричного розладу, але матеріали провадження не містять жодного доказу, на підтвердження того, що саме внаслідок наявного психічного розладу, який є стійким та хронічним, вона не здатна в повній мірі, тобто не обмежено, а абсолютно неспроможна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, тому підстави для визнання [PERSON] недієздатною відсутні, внаслідок чого вимоги щодо встановлення над нею опіки також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed