Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 1987 року належить житловий будинок [ADDRESS] , у якому із 07 жовтня 2009 року зареєстрований відповідач [PERSON] , який у родинних відносинах з його сім`єю не перебуває, у цьому будинку фактично ніколи не проживав, комунальні послуги не сплачував, участі в утриманні житла не брав, особисті речі відповідача у будинку відсутні, перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинив. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] у даному жилому приміщенні позбавляє його (позивача) як власника будинку права на вільне користування та розпорядження належним йому на праві власності нерухомим майном, зокрема, можливості оформити субсидію. Оскільки [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає в належному йому на праві приватної власності будинку, відповідач згідно із вимогами ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено,\~що позивачу\~ [PERSON] \~на праві\~приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07 серпня 1987 року, посвідченим державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №\~5933236 від 20 грудня 2004 року. Із довідки №\~276 від 24 травня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Калитянської селищної ради Броварського району Київської області, вбачається, що у вказаному житловому будинку зареєстровано четверо осіб: позивач [PERSON] , [INFO] , його дружина [PERSON] , [INFO] , син позивача [PERSON] , [INFO] , та не родич [PERSON] , [INFO] , відповідач у справі. У наданому суду акті обстеження житлово-побутових умов проживання від 18 травня 2021 року, складеному депутатом Калитянської селищної ради Броварського району Київської області Чалим Д.П., зазначено, що відповідач [PERSON] у вказаному будинку не проживає та зі слів сусідів він там ніколи не проживав. Відповідно до відомостей, наданих суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м.\~Києві та Київській області та Відділом Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калитянської селищної ради Броварського району Київської області, відповідач [PERSON] , [INFO] , із 07 жовтня 2009 року по теперішній час значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , тобто у належному позивачу [PERSON] на праві приватної власності житловому будинку. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належному позивачу [PERSON] на праві приватної власності житловому будинку, членом сім`ї власника будинку не являється, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений [PERSON] при подачі позову судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved