Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

В травні 2022 року позивач звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 10.01.2020 близько 22 год. 47 хв. в м. Кременечук Полтавської області відбулася дорожньо-транспортна пригода в якій водій [PERSON] , [INFO] керуючи автомобілем марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] допустив наїзд на пішохода [PERSON] [INFO] . Внаслідок даного ДТП [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув. В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "ПЗУ Україна" згідно полісу ОСЦПВВНТЗ ЕР198542691, [PERSON] , який є сином загиблого [PERSON] , 30.09.2021 звернувся до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду і заявами про виплату страхового відшкодування пов`язаного із моральною шкодою в розмірі 56 676,00 грн. та страхове відшкодування пов`язане із витратами на поховання в розмірі 3 903,00 грн. Однак виплату відшкодування здійснено не було. Посилаючись на положення ст. 1187 ЦК України, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить суд стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування пов`язане із моральною шкодою в розмірі 56 676,00 грн. та страхове відшкодування пов`язане із витратами на поховання в розмірі 3 903,00 грн. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03.05.2022 позовну заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" передано на розгляд Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області за підсудністю. Згідно із п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності)іншого суду. Ухвалою Крюківського районного суд м. Кременчука Полтавської області від 24.05.2022 відкрито провадження у справі та розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Також, даною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме витребувати зі слідчого відділу Кременчуцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області судово-медичну екпертизу, яка була проведена на стадії досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12020170090000120. Т.в.о. заступника начальника-начальника слідчого відділу Кременчуцького районного управління поліції Головного управління національної поліції в Полтавській області Назаренко Я. на виконання ухвали суду від 24.05.2022 надано копію висновку № 62 судово-медичної експертизи від 15.01.2020, яка проведена на стадії досудового розслідування кримінального провадження № 12020170090000120. Відповідно до висновку експерта смерть гр. [PERSON] , настала внаслідок травми органів грудної клітини, поєднаної з травмами органнів черевної порожнини і таза, які ускладнились зовнішньою та внутрішньою крововтратою. Позивач [PERSON] та його представник Стефківський В.І. в судове засідання не з`явилися по невідомій суду причині, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України. Заявлене клопотання про проведення засідання в режимі відео конференції судом задоволено, але призначене судове засідання в режимі відео конференції на 29.06.2022року не відбулося з технічних причин з боку позивача. В судове засідання представник відповідача ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України. Надав до суду відзив на позовну заяву у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на наступне. Відповідно до п 32.1 ст. 32 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Станом на даний час у страховика відсутні правові підстави для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування до набрання рішення суду законної сили та до результатів розгляду кримінального провадження № 12020170090000120. Просив долучити відзив до матеріалів справи та врахувати його при винесенні рішення та розглянути справу у його відсутність через неможливість відряджень в умовах воєнного стану. Представником позивача - адвокатом Стефківським В.І. надано відповідь на відзив в якому він просить позовні вимоги задовільнити у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, встановив наступне. Судом встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 10 січня 2020 року в місті Кременчуці, Полтавської області по вул. Харківська, 11 за участю автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та пішохода [PERSON] , від отриманих тілесних ушкоджень пішоход помер [INFO] . Вказані обставини підтверджуються даними довідки № 3020011346105420 про дорожньо-транспортну пригоду, свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Кремечуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 15 січня 2020 року. З довідки про причину смерті № 67 від 15 січня 2020 року вбачається, що датою смерті [PERSON] є [INFO] , причиною смерті - пішоход травмований при зіткненні з легковим автомобілем, вантажним автомобілем типу "пікап" чи автофургоном. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 11.01.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за №12020170090000120 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду власником транспортного засобу ВАЗ 21099, номерний знак [NUMBER] , № кузова, рами чи шасі [NUMBER] є [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу ВАЗ 21099, номерний знак [NUMBER] станом на 10.01.20220 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "ПЗУ Україна", поліс № ЕР 198542691. Особою, першого ступення споріднення по відношенню до загиблого є син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Куп`янск-Вузлівською селищною радою Харківської області 13.03.1987. Батьки загиблого [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] померли, що стверджується даними свідоцтв про смерть Серія [NUMBER] від 25.09.2021 та Серія [NUMBER] від 25.09.2021. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15.05.2002 станом на день дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] був не одружений. 30.09.2021 на адресу відповідача представником позивача [PERSON] було направлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяви про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 56 676,00 грн, що належить сину загиблого та витрати на поховання у розмірі 3 903,00 грн. Станом на даний час виплата страхового відшкодування відповідачем не проведена. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. За змістом ч.ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 у справі №199/1100/19. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Отже, обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Отже у відносинах між володільцями джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдано шкоди та іншими особами, яким завдано такої шкоди, діє принцип відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки незалежно від їх вини. У постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 500/2095/15-ц (провадження № 61-15712св18), від 14 січня 2019 року у справі № 751/8121/17 (провадження № 61-39326св18), від 17 липня 2019 року у справі № 556/1514/16-ц (провадження № 61-26405св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 03 жовтня 2019 року у справі № 285/2654/16-ц (провадження № 61-32098св18) зроблено правовий висновок, що "цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без наявності вини її заподіювача, а тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку". При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності або вироку суду не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Відповідно до пункту 27.2 ст. 27 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Відповідно до ст. 35 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. До заяви додаються в тому числі, документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Такого висновку дійшов Верховний суд у справі № 756/8644/19 (постанова від 09.07.2020). Факт перебування особи на утриманні померлого має місце, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц та від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18 (провадження № 61-8512св20). Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Частиною першою статті 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. За змістом статті 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідно до пункту 27.4. ст. 27 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Судом встановлено, що позивачем на поховання батька витрачено кошти на загальну суму 3 903,00 грн, що підтверджується фіскальним чеком та рахунком-фактурою № ЗУ-0005046 від 15.01.2020. Враховуючи встановлені судом обставини і зміст зазначених вище норм права та висновків Верховного суду, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, адже позивач не надав достатніх доказів того, що він на час дорожньо-транспортної пригоди та смерті батька перебував на його утриманні. Всупереч ст.35.2 "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач ні відповідачу ні суду не надав документів, які підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги статті 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача слід стягнути 992,40 грн. судового збору в доход держави, зважаючи на задоволення вимоги позивача частково. При цьому, судом враховується те, що позивач при звернені до суду з позовною вимогою про відшкодування шкоди був звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: partial