Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

28.01.2022 позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 2004 році між сторонами зареєстрований шлюб. У даному шлюбі народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.01.2009 шлюб між сторонами розірваний. Також даним рішенням з позивача на користь відповідача стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 40 % всіх видів заробітку (доходу) позивача, починаючи з 26.11.2008 та до досягнення дітьми повноліття. Позивач зазначає, що не був обізнаний про те, що відповідач пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів до виконання, оскільки відповідач повідомила, що залишила позовну заяву без розгляду. Про наявність виконавчого провадження та заборгованість зі сплати аліментів у сумі 320011,90 грн позивач дізнався лише у 2021 році, коли відповідно до ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.03.2021 було видано дублікат виконавчого листа № 2-643/09 та відновлено виконавче провадження. При цьому позивач зазначає, що після розірвання шлюбу між сторонами та до травня 2018 року сторони продовжували проживати разом в орендованому житлі. Так, впродовж 2008-2009 років сторони проживали за адресою: [ADDRESS] , а впродовж 2010-2011 років - за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька відповідача сторони переїхали в с. Довгалівка Хмельницької області до матері відповідача, де проживали впродовж 2011-2012 років. У період 2013-2014 років сторони проживали на [ADDRESS] ; у період 2014-2015 років - за адресою: [ADDRESS] ; у період 2015-2016 років - на [ADDRESS] . З 2017 року до травня 2018 року сторони проживали за адресою: [ADDRESS] та з травня 2018 року сторони припинили фактичне спільне проживання. Позивач вказує, що за цей період усі витрати щодо оренди житла, на харчування, придбання одягу, побутові витрати, оплату за дитячі садки та витрати на школу здійснювались позивачем, так як відповідач офіційно та неофіційно не була працевлаштована. Відтак їхня сім`я повністю перебувала на утриманні позивача. Позивач вважає що з листопада 2008 року до травня 2018 року мало місце фактичне проживання дітей з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цих же дітей, а також повне перебування дітей на утриманні платника аліментів. На думку позивача, такі обставини впливають на звільнення позивача від сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання дітей на користь їхньої матері, яка цих дітей не утримувала, за період з листопада 2008 року до травня 2018 року у сумі 181639,14 грн. За таких підстав відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України позивач просить звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами згідно з виконавчим листом № 2-643/09, виданим 13.01.2009 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 40 % всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 26.11.2008 до досягнення дітьми повноліття, за період з листопада 2008 року до травня 2018 року у сумі 181639,14 грн. 17.02.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16.03.2022, надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 10.03.2022 відповідач [PERSON] подала до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відзив, в якому позов не визнала, заперечувала проти задоволення позову та просила у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що з січня 2009 року, тобто з моменту постановлення рішення суду про розірвання шлюбу, сторони спільно не проживали. Позивач періодично тимчасово проживав за місцем проживання відповідача та їхніх дітей, однак аліменти не сплачував та матеріальну допомогу у добровільному порядку не надав. Орендну плату та комунальні послуги також сплачувала відповідач. При цьому ні відповідач, ні діти не перебували на утриманні позивача, оскільки останній сам іноді просив відповідача про матеріальну допомогу. Відповідач зазначає, що позивач був обізнаний про обов`язок сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, оскільки при зверненні до суду відповідач вказувала одразу дві позовні вимоги, а саме: розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання дітей, а позивач був присутній у судовому засіданні з розгляду даної справи. Також відповідач періодично нагадувала позивачу про необхідність сплачувати аліменти, на що останній постійно відмовляв. Зазначила, що у зв`язку з несплатою позивачем аліментів звернулась до правоохоронних органів, які за даним фактом відкрили кримінальне провадження. 16.03.2022 підготовче засідання не проводилось у зв`язку з перебуванням головуючої судді у нарадчій кімнаті під час розгляду іншої цивільної справи. Підготовче засідання призначено на 06.04.2022. 06.04.2022 за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено на 29.04.2022. 29.04.2022 у підготовчому засіданні вирішені клопотання про долучення додаткових доказів та допит свідків, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.05.2022. 25.05.2022 у судовому засіданні оголошено перерву до 20.06.2022 у зв`язку з завершенням робочого часу. У судовому засіданні 25.05.2022 позивач [PERSON] позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити. Будучи допитаним як свідок, позивач показав, що після розлучення з відповідачем 6 місяців спільно з нею не проживав, а потім сторони примирились та жили однією сім`єю до травня 2018 року. Їхня сім`я постійно проживала на орендованих квартирах та орендну плату і комунальні послуги оплачував позивач, оскільки відповідач не працювала. Натомість позивач працював у службі таксі, певний період на насосній станції качав воду, а в подальшому - водієм автобуса на міжнародних рейсах. Також позивач оплачував усі потреби сторін та їхніх дітей: продукти харчування, одяг, витрати на шкоду, гуртки, купував дітям велосипеди, скутер. Крім цього, позивач виконував свої батьківські обов`язки по вихованню дітей. Позивач не був обізнаний про наявність виконавчого провадження по стягненню аліментів, оскільки відповідач сказала, що забрала виконавчий лист з виконавчої служби. Жодних викликів до державного виконавця з приводу несплати аліментів за цей період не було. Про наявність заборгованості за аліментами позивач дізнався влітку 2021 року зі слів односельців та з реєстру боржників. З травня 2018 року діти з позивачем не спілкуються, допомогу від нього отримувати не хочуть, хоча позивач і сплатив у вересні 2021 року за навчання дочки 15000 грн. У судовому засіданні 20.06.2022 представник позивача адвокат Світлик О.М. позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити. Пояснив, що допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що у період 2009-2018 років сторони проживали однією сім`єю, разом відвідували родичів, а позивач здійснював матеріальне утримання цієї сім`ї. Вважає, що доводи відповідача про її працевлаштування не є обґрунтованими, оскільки відповідач не надала доказів на підтвердження цих обставин та не довела суму своїх доходів. Не заперечував, що так само відсутні і докази на підтвердження розміру доходів позивача. У судовому засіданні 25.05.2022 відповідач [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що після розірвання шлюбу з позивачем сторони пів року спільно не проживали. Однак матеріальне становище позивача було дуже скрутним, а тому відповідач дозволила позивачу проживати разом з нею та дітьми. Не заперечувала, що протягом 2009-2018 років сторони періодично припиняли спільне проживання та періодично таке проживання відновлювали, оскільки відповідач сподівалася зберегти родину. Однак під час спільного проживання позивач не забезпечував сім`ю та не надавав відповідачу матеріальну допомогу. Усі витрати на оренду житла, комунальні послуги, продукти харчування, одяг та витрати на навчання і гуртки дітей відповідач оплачувала сама. При цьому відповідач працювала дистриб`ютором в американській компанії «Modere» шляхом здійснення мережевого маркетингу. У період 2011-2012 років, коли сторони проживали у матері відповідача, остання цілий рік їздила до м. Тернопіль, щоб там працювати, і приїжджала додому лише на вихідні. Дохід відповідача становив приблизно 10-15 тис. грн на місяць, а тому сім`ї постійно не вистачало коштів навіть на необхідні потреби. Проте позивач грошей ні відповідачу, ні дітям не давав. Навіть коли дочка потребувала значних коштів на лікування, позивач відмовив відповідачу у наданні матеріальної допомоги і відповідач змушена була брати кредит у банку. Також зазначила, що виконавчий лист подала до виконавчої служби, одразу ж після винесення судом рішення і позивач був про це обізнаний. Двічі відповідач на прохання позивача писала державному виконавцю заяви щодо зняття заборони для виїзду позивачеві за кордон. Коли сторони переїхали проживати до с. Довгалівка Хмельницької області, відповідач писала заяву, щоб виконавчий лист передали до відповідного відділу виконавчої служби за фактичним місцем проживання позивача. Після того виконавчий лист, напевно, був втрачений і аліменти у примусовому порядку з позивача не стягувались. До 2018 року відповідач не приймала міри для відновлення виконавчого провадження та примусового стягнення аліментів, оскільки у той період багато працювала, щоб відновити здоров`я дочки, та не мала ні часу, ні коштів, щоб звернутися за допомогою до адвоката. При цьому позивач обіцяв, що назбирає кошти та купить дітям квартиру, а натомість придбав собі автомобіль. У судовому засіданні 20.06.2022 представник відповідача адвокат Гнатюк Д.С. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що ст. 129-1 Конституції України визначає, що рішення суду підлягає обов`язковому виконанню. Позивач був обізнаний про наявність судового рішення про стягнення з позивача аліментів, а тому зобов`язаний виконувати таке рішення. При цьому апеляційну скаргу позивач не подавав, з заявами до державного виконавця, щоб дізнатись про хід виконавчого провадження, не звертався. Вважає, що свідки дають суперечливі показання щодо обставин працевлаштування відповідача. Зауважила про відсутність доказів матеріального утримання позивачем спільних з відповідачем дітей у період 2009-2018 років. У судовому засіданні 25.05.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є рідною сестрою позивача. Свідок показала, що у період з 2008 року до 2018 року сторони проживали однією сім`єю, оскільки свідок щолітку приїжджала зі своїм чоловіком до брата і була свідком цих подій. Позивач здійснював матеріальне забезпечення сім`ї сторін, зокрема, купував продукти харчування, винаймав житло, оплачував дітям додаткові гуртки. Періодично діти сторін приїжджали до батьків позивача у гості та проживали там впродовж декількох тижнів. Також діти разом зі своєю бабусею (матір`ю позивача) приїжджали до свідка у м. Харків. У судовому засіданні 25.05.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою матері позивача. Свідок показала, що сторони періодично приїжджали до матері позивача разом з дітьми і поводили себе як одна сім`я. Позивач постійно працював та забезпечував сім`ю, а відповідач також отримувала певні доходи, оскільки займалась продажем пігулок. Зі слів матері позивача, свідок обізнана про те, що сторони орендували житло та спільно у ньому проживали. У судовому засіданні 25.05.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивача. Свідок показала, що у 2008 році сторони розлучились, однак через невеликий проміжок часу знову почали спільно проживати. Позивач матеріально забезпечував сім`ю, оскільки купував продукти харчування, одяг для дітей, комп`ютерну техніку та мобільні телефони. Приїжджаючи з заробітків з-за кордону, позивач неодноразово привозив продукти харчування, велосипеди та купив сину скутер. Усі родинні свята сторони святкували спільно, у тому числі, і в гостях у свідка. Онуки майже щомісяця до неї приїжджали, іноді разом з відповідачем. Свідок не заперечувала, що впродовж року позивач разом з дітьми проживав у селі, в той час як відповідач працювала у м. Тернополі та приїжджала лише на вихідні. Також свідок показала, що сторони періодично сварились та іноді позивач проживав у свідка. У судовому засіданні 25.05.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є кумою позивача. Свідок показала, що обізнана лише про події, які мали місце з 2016 року, оскільки саме тоді познайомилась з братом позивача. З 2016 року до 2018 року сторони проживали спільно, разом приходили до свідка в гості та були присутні на хрестинах її дитини. У судовому засіданні 25.05.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є рідною сестрою відповідача. Свідок показала, що матеріальним забезпеченням сім`ї та вихованням дітей сторін займалася лише відповідач. Зокрема, відповідач купувала продукти харчування, одяг та оплачувала дітям додаткові гуртки. Позивач лише один раз заплатив за навчання доньки і те заявивши умову, що відповідач анулює заборгованість позивача зі сплати аліментів. Після розлучення позивач перебував у дуже скрутному матеріальному становищі, а відповідач йому допомагала та купувала продукти харчування. Періодично позивач повертався проживати до відповідача, а потім знову переїжджав до своєї матері. Іноді позивач надавав незначні кошти для дітей. Коли сторони проживали у селі у матері відповідача, у вказаний період матеріальним забезпеченням сім`ї також займалась відповідач, оскільки працювала у м. Тернополі. У судовому засіданні 25.05.2022 свідок [PERSON] пояснила, що відповідач є її племінницею по чоловіку. Свідок показала, що після розлучення сторони спільно приїжджали до свідка в гості, однак позивач поводив себе відокремлено, не як чоловік відповідача. Свідок обізнана, що позивач не сплачував аліменти на утримання дітей. Позивач обіцяв купити дітям нерухоме майно, однак таку обіцянку не виконав, а придбав собі автомобіль. У судовому засіданні 25.05.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є спільною дочкою сторін. Свідок показала, що не пам`ятає обставин розлучення батьків. Однак після розлучення батько жодним чином не допомагав їм матеріально, не давав кишенькові гроші. Усі необхідні речі, зокрема, одяг, продукти харчування та шкільне приладдя купувала матір свідка, яка працювала дистриб`ютором у компанії по розповсюдженню лікарських препаратів. При цьому мали місце обставини, коли матір свідка матеріально допомагала батьку свідка, оскільки у останнього були фінансові проблеми. У період, коли свідок з батьками проживали у бабусі свідка (матері відповідача), відповідач працювала у м. Тернополі та приїжджала лише на вихідні. У вказаний період часу батько свідка не займався вихованням свідка та її брата, оскільки таким вихованням займалась їхня бабуся. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так само і положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 1-3 ст. 181 СК України). Суд встановив, що з 01.05.2004 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.01.2009 розірваний (а.с. 9-10). У даному шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Указані обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 7, 8). Так, зазначеним вище рішенням суду від 13.01.2009 також вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 40 відсотків всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 26.11.2008 та до досягнення дітьми повноліття. При цьому під час розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів [PERSON] був присутній у судовому засіданні та не заперечував проти задоволення позову. Указане підтверджує обізнаність позивача про наявність рішення суду про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання їхніх неповнолітніх дітей та, як наслідок, про обов`язок позивача сплачувати такі аліменти. Частина 4 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час пред`явлення відповідачем виконавчого листа до виконання) визначає, що рішення про стягнення періодичних платежів (зокрема, у справах про стягнення аліментів) можуть бути пред`явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Відтак виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів міг бути пред`явлений відповідачем до досягнення дітьми повноліття. Як вбачається з копії постанови старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Ваврика Ю.П. від 15.04.2010 про відкриття виконавчого провадження № 18879216, стягувач [PERSON] пред`явила до виконання виконавчий лист про стягнення з боржника [PERSON] аліментів, 15.04.2010, тобто в межах строку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження» (а.с. 11). Разом з тим за період з листопада 2008 року до грудня 2021 року боржник [PERSON] жодного разу не здійснив сплату аліментів, унаслідок чого за вказаний період виникла заборгованість у сумі 320011,90 грн. При цьому за період з листопада 2008 року до травня 2018 року розмір заборгованості становить 181639,14 грн. Такі обставини підтверджуються розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 10.01.2022 (а.с. 12-14). \~ \~ \~ \~ Частина 2 ст. 197 СК України визначає, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Указана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Так, заявляючи позовну вимогу про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з листопада 2008 року до травня 2018 року у сумі 181639,14 грн, позивач покликався на те, що у вказаний період вони з відповідачем та їхніми спільними дітьми проживали однією сім`єю, утримання якої повністю здійснював позивач, що є обставиною, яка має істотне значення у розумінні ст. 197 СК України і є підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). На підтвердження зазначених вище обставин позивач надав суду довідки з навчальних закладів, де навчалися діти сторін, а саме: довідку Довгалівського ліцею Ямпільської селищної ради Хмельницької області № 70 від 31.12.2021 (а.с. 17), відповідь на адвокатський запит, надану Тернопільською спеціалізованою школою І-ІІІ ст. № 17 ім. Володимира Вихруща з поглибленим вивченням іноземних мов за № 01 від 04.01.2022 (а.с. 18), та відповідь на адвокатський запит, надану Тернопільською початковою школою «Ерудит» Тернопільської міської ради за № 01 від 04.01.2022 (а.с. 19). Разом з тим указані докази суд відхиляє за неналежністю, оскільки їхній зміст не доводить та не спростовує факт проживання сторін однією сім`єю за період з листопада 2008 року до травня 2018 року та факт матеріального утримання позивачем дітей. Більше того у відповідях на адвокатські запити зазначається, що під час навчання дітей [PERSON] та [PERSON] у період з 01.09.2014 до 2021 року у Тернопільській спеціалізованій школі І-ІІІ ст. № 17, а також у період з 04.10.2011 до 27.05.2016 у Тернопільській початковій школі «Ерудит» навчальним процесом та вихованням дітей займалась мама [PERSON] та саме мама створювала сприятливі умови для навчання дітей. Так само не підтверджують обставин, які підлягають доказуванню у цій справі, і надані позивачем фотознімки та відеозаписи (а.с. 6, 20-28, 78). Дійсно, з указаних доказів можливо встановити, що діти сторін періодично проводили час у батьків позивача, зустрічалися з рідною сестрою позивача, а також мало місце спільне відвідування позивача та відповідача деяких родинних свят. Суд вважає, що періодичне спільне проживання позивача за місцем проживання відповідача та їхніх спільних дітей доводиться і поясненнями, наданими самими сторонами у судовому засіданні. У той же час така спільність проживання не є безумовною підставою вважати, що таке проживання за своєю суттю ґрунтувалося на інституті сім`ї та при цьому позивач надавав матеріальну допомогу відповідачу та їхнім дітям. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 у справі № 344/12158/16-ц. При цьому, не заперечуючи факт періодичного спільного проживання сторін, відповідач зазначила, що дозволяла позивачеві проживати з нею та дітьми, оскільки позивач є батьком їхніх спільних дітей, однак заперечувала, що відносини між нею та позивачем були відносинами між чоловіком та дружиною. Відокремленість позивача від відповідача та їхніх дітей під час спільного перебування на родинному святі підтвердила і свідок [PERSON] , яка показала, що є другом як позивача, так і відповідача, а відтак особою, яка не має особистої заінтересованості у вирішенні даного спору. При цьому суд критично оцінює показання інших свідків, оскільки такі свідки є рідними та друзями однієї зі сторін справи та можуть бути зацікавлені у вирішенні справи на користь тієї сторони, за клопотанням якої вони були допитані. Суд вважає, що загальними обставинами, які підтвердили усі свідки, є те, що у період 2008-2009 років, коли сторони розлучалися, спільне проживання між ними було припинене. Також у період 2011-2012 років сторони проживали у батьків відповідача у с. Довгалівка Ямпільського району Хмельницької області. Загалом у період з листопада 2008 року до травня 2018 року позивач періодично проживав за місцем проживання відповідача та дітей. Відтак суд вважає доведеними такі обставини та враховує їх при прийнятті рішення. Разом з тим жодний зі свідків достеменно не підтвердив факт постійного утримання позивачем у вказаний вище період відповідача та їхніх спільних дітей, оскільки ніхто зі свідків не показав, що особисто бачив, як позивач на постійній основі надавав відповідачу кошти на утримання дітей чи особисто у повному обсязі забезпечував потреби сім`ї. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] в цій частині спростовуються показаннями дитини сторін [PERSON] , яка зазначила, що батько кошти на їхнє утримання не надавав, а повне забезпечування родини здійснювала матір. При цьому суд звертає увагу, що з показань дитини вбачається глибока образа на батька та наявність психологічних страждань, спричинених байдужістю батька до інтересів та потреб дітей. Суд вважає, що за умови належного виконання позивачем свого батьківського обов`язку, у тому числі і щодо матеріального утримання дітей, дитина [PERSON] не виявляла б до батька таких негативних емоцій. При цьому, враховуючи, що дитина майже досягла повноліття, суд критично оцінює можливість впливу відповідача на думку дитини, оскільки остання в силу свого віку вже здатна надавати адекватну та реальну оцінку обставинам, що мають місце. При цьому суд вважає доведеними і ті обставини, що відповідач у період з листопада 2008 року до травня 2018 року також працювала та отримувала дохід, що у свою чергу підтверджує її свідчення щодо можливості самостійно утримувати себе та дітей без допомоги позивача. Той факт, що відповідач здійснювала реалізацію лікувальних засобів чи їх аналогів та навіть під час проживання сторін у с. Довгалівка Ямпільського району Хмельницької області їздила до м. Тернопіль на роботу, не заперечували і свідки зі сторони позивача [PERSON] та [PERSON] . У той же час у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт надання позивачем матеріальної допомоги відповідачу та їхнім дітям під час періодичного спільного проживання у період з листопада 2008 року до травня 2018 року, в чому полягала така допомога та який був її розмір. При цьому суд вважає також неспроможними доводи позивача щодо того, що він не був обізнаний про обов`язок сплачувати аліменти, оскільки відповідач вказала, що забрала виконавчий лист з виконавчої служби. Так, як зазначав суд вище, позивач був присутній під час розгляду справи про стягнення аліментів, був обізнаний про наявність судового рішення та обов`язок сплачувати аліменти. При цьому як сторона виконавчого провадження позивач мав право на звернення до державного виконавця із відповідними запитами для з`ясування наявності чи відсутності відкритого виконавчого провадження. Таким правом позивач не скористався. Так само позивач не подавав позов про припинення стягнення аліментів. Крім цього, 09.03.2021 за поданням старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) виданий дублікат виконавчого листа № 2-643/09, виданого 13.01.2009 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 40 % всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 26.11.2008 до досягнення дітьми повноліття. Указане підтверджується копією ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.03.2021 (а.с. 15-16). Такі обставини у свою чергу підтверджують тривале невиконання рішення суду про стягнення аліментів не з вини відповідача, а з підстав втрати виконавчого листа. При цьому доводи сторони позивача, що відповідач не вживала заходів щодо примусового стягнення з позивача аліментів не спростовують обов`язку останнього сплачувати такі аліменти за рішенням суду. Відповідно до\~ч. 1 ст. 194 СК України\~(в редакції, чинній на час пред`явлення відповідачем виконавчого листа до виконання) аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Із матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист був пред`явлений до виконання 15.04.2020, тобто в межах строку, встановленого\~Законом України «Про виконавче провадження». Пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованості з аліментів.\~ Така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 344/12158/16-ц та від 21.11.2018 у справі № 343/860/17. За таких обставин суд вважає, що в судовому засіданні не здобуто доказів на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, які б могли бути підставою для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами, що за рішенням суду стягнуті з нього на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1816,39 грн, що підтверджується квитанцією № 9РС5-829Р-64М6-4Х30 від 05.01.2022. Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача. Також відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що представник позивача адвокат Світлик О.М. до закінчення судових дебатів зробив усну заяву про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, які поніс позивач у зв`язку з розглядом цієї справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне згідно зі ст. 246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed