Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 22000, грн. заборгованості за договором позики. Посилається в позові на те, що 28 серпня 2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. та зобов`язувався повернути загальну суму всіх платежів, з урахуванням процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 13000,00 грн., що підтверджується розпискою відповідача. Відповідно до вказаної розписки відповідач зобов`язалася повернутати грошові кошти щомісячно не менш 3000,00 грн. до 10 числа. Загальна сума повернення позики становить 13 000,00 грн. Відповідач своїх зобов`язань не виконала, отримані в борг кошти не повернула, в зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 22000,00 грн., що складає 10 000,00 грн. суми боргу, 12 000,00 грн. процентів за користування чужими коштами (20 місяців за період з 28 серпня 2019 року до 10 квітня 2021 року). Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 28 серпня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу в борг 10000,00 грн., про що відповідачем була видана власноручна розписка. З розписки відповідача вбачається, що вона зобов`язувалася повертати борг щомісяця у розмірі не менше 3000,00 грн. до 10 числа. Загальною сумою повернення позики 13000,00 грн. / а.с. 5 / Звертаючись до суду, позивач зазначив, що умови договору відповідачем не виконані, борг не повернуто. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Якщо сторони встановили плату за користування позикою у процентному відношенні до суми позики, то це дозволяє обчислити розмір такої плати у твердій сумі на час, коли цю плату слід внести. Якщо ж сторони встановили таку плату у твердій сумі на час, коли її слід внести, то це дозволяє зробити зворотний розрахунок і визначити розмір плати за користування позикою у процентному відношенні до суми позики. Отже, способи визначення такої плати у твердій сумі та у процентному відношенні є еквівалентними (взаємозамінними). Вказане відповідає правовій позиції висвітленій у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 № 149/1499/18. Тобто сторонами узгоджено, що за користування позикою позичальник має сплатити суму в розмірі 3000,00 грн. Отже, оскільки у розписці від 28.08.2019 року встановлено фіксовану суму грошових коштів за користування чужими грошима, суд приходить до висновку про задоволення повних вимог в цій частині та стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 10000,00 грн. та 3000,00 грн. за користування чужими грошима. Крім того, відповідач зобов`язувалася повертати суму позики щомісячно до 10 числа, суд погоджується з позицією позивача, що строк виконання зобов`язання настав 10.01.2020 року, оскільки можливо математичним способом порахувати вказаний строк /10.09.2019 року повернення 3000,00 грн.; 10.10.2019 року повернення 3000,00 грн.; 10.11.2019 року повернення 3000,00 грн.; 10.12.2019 року повернення 3000,00 грн.; 10.01.2020 року повернення 1000,00 грн./. В той же час, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування чужими грошима у період з 10.02.2020 року по 10.04.2021 року, оскільки після спливу строку 10.01.2020 року, як було встановлено вище, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду постанова від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.ст.76, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх часткове задоволення.

Outcome: partial