Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

У лютому 2022 року до Святошинського районного суду міста Києва звернулася [PERSON] з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про визнання дій неправомірними щодо невиконання рішення суду та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на її користь 205 517 грн. (двісті п`ять тисячі п`ятсот сімнадцять гривень) 00 копійки середнього заробітку за період з 23.06.2021 року по 18.01.2022 року - за час вимушеного прогулу та час затримки негайного виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 про поновлення [PERSON] на роботі та стягнути на свою користь судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 було задоволено позов [PERSON] до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (ДІФКУ), а саме: скасовано наказ ДІФКУ від 10.03.2021 року № 56 к/тр «Про припинення трудового договору»; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів ДІФКУ або на рівнозначній посаді, яка відповідатиме її кваліфікації; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушено прогулу та судовий збір на користь держави. Суд першої інстанції допустив негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі. Постановою Київського апеляційного суду від 11.11.2021 року у справі 759/7520/21 рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року залишено без змін. Відповідач після набрання законної сили рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 у добровільному порядку не виконав. 28 грудня 2021 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місту Києві Бойко М.Д. на підставі виконавчого листа від 08 грудня 2021 року було винесено постанову ВП №68000571 про відкриття виконавчого провадження, згідно якою ДІФКУ було зобов`язано негайно виконати рішення суду щодо поновлення на роботі та надати до відділу державної виконавчої служби у місті Києві документальне підтвердження. 10 січня 2022 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Бойко М.Д. було винесено постанову ВП № 68000571, згідно з якою на відповідача за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця було накладено штраф на користь держави у розмірі 5100,00 гривень. Цією ж постановою ДІФКУ було зобов`язано виконати рішення суду протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення. 18 січня 2022 року на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 до Державною інноваційною фінансово-кредитною установою було видано наказ від 18.01.2022 року № 4-к/тр «Про поновлення на роботі [PERSON] ». У зв`язку з чим відповідачем було протиправно затримано виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 у частині негайного поновлення [PERSON] на роботі, що у свою чергу, призвело до її вимушеного прогулу за весь час затримки виконання судового рішення, який тривав з 23.06.2021 року по 18.01.2022 рік включно, та відповідно - до порушення по відношенню до позивачки, гарантованого статтею 43 Конституції України права на працю, що включає можливість кожного заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або яку вільно погоджується. На підставі вищевикладеного позивачка звернулася з відповідним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2022 року матеріали позовної заяви було передано для розгляду судді Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження у справі та призначено до розгляду. 04.07.2022 року на адресу суду від Державної інноваційної фінансово-кредитної установи надійшов відзив, в якому відповідач вважає, що позивачкою не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували те, що її права порушені, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Позивачка у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в поному обсязіз підстав викладенних у відзові. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, згідно поданих ними заяв. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд дійшов наступних висновків. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року та Постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2022 року було встановлено наступне. Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 25 к/тр від 09.04.2020 року [PERSON] було призначено на посаду заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів ДІФКУ. Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 50 к/тр від 15.06.2020 року [PERSON] було переведено на посаду начальника відділу підтримки винаходів ДІФКУ. Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 56 к/тр від 10.03.2021 року про припинення трудового договору звільнено [PERSON] з посади начальника відділу підтримки винаходів у зв`язку зі скорочення чисельності вбо штату працівників (пункт 1 стаття 40 КЗпП України). Підстава звільнення: Наказ ДІФКУ від 09.12.2020 року № 123, попередження [PERSON] від 17.12.2020 року. Згідно подання № 08-86/21 від 17.02.2021 року, яке було направлено на адресу Голови Первинної профспілкової організації Державної інноваційної фінансово-кредитної установи в.о. голови правління просив надати згоду на звільнення працівників, в тому числі [PERSON] . Відповідно до листа Голови первинної профспілкової організації ДІФКУ від 22.02.2021 року зазначає, що ст.. 42 КЗпП встановлено категорії працівників, які мають переважне право залишення на роботі, у зв`язку із скороченням чисельності чи штату. Установою мало було враховане переважне право на залишення на роботі [PERSON] . При цьому, зазначено, що вона має двох утриманців, у т.ч. неповнолітнього, та і її сім`ї немає інших працівників з самостійним заробітком. Попередження про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва [PERSON] було вручено роботодавцем 17.12.2020 року під час її перебування на лікарняному, що є неприпустимим. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.06.2021 року було скасовано наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 56 к/тр від 10.03.2021 року «Про припинення трудового договору» з позивачем, поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів ДІФКУ або на рівнозначній посаді, яка відповідатиме її кваліфікації; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушено прогулу та судовий збір на користь держави. Допущено негайне виконання в частині поновлення на роботу, у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 11.11.2021 року у справі 759/7520/21 рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року залишено без змін. Відповідно до заяв про поновлення на роботі від 12.11.2021 року та 26.11.2021 року, позивачка зверталася до відповідача не одноразово про забезпечення виконання рішення суду в частині негайного поновлення на посаді заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів Установи або рівнозначній посаді, яка відповідатиме її кваліфікації (а.с.21-23). Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №68000571 від 28.12.2021 року, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 759/7520/21 виданий 08.12.2021 року про поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів Установи або рівнозначній посаді, яка відповідатиме її кваліфікації. Боржнику встановлено термін до виконання десять робочих днів. (а.с.28). Постановою від 10.01.2022 року за не виконання рішення суду та вимог державного виконавця накладено на ДІФКУштраф на користь держави у розмірі 5100, 00 гривень (а.с.30-31). За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Судом встановлено, що відповідач рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 виконав відновідно до наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 4-к/тр від 18.01.2022 року «Про поновлення на роботі [PERSON] » (а.с.33). Таким чином, було затримано виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21, яке підлягало негайному виконанню, з 23.06.2021 року по 18.01.2022 рік включно. Відповідно до положень ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до положень статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Таким чином, право на працю та захист від незаконного звільнення гарантується Конституцією України, у зв`язку із чим, за переконанням Позивача, реалізація зазначеного конституційного права та гарантій працівника полягає в обов`язку роботодавця неухильно дотримуватися вимог трудового законодавства у правовідносинах з працівником, забезпечувати гарантії, що надані працівнику трудовим законодавством. Безпосередній захист прав працівника судом у випадку порушення роботодавцем трудового законодавства гарантовано Конституцією України. Згідно статті 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до положень статті 5 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо розрахунку середньої заробітної плати [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 21.08.2019 по 15.06.2020 та за час затримки виконання рішення Київського апеляційного суду з 16.06.2020 по 30.07.2020, суд дійшов наступних висновків. Постановою ВСУ від 23.01.2011 № 6-87цс11 встановлено, що суд керується нормами Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Положеннями пункту 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Пунктом 5 Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати здійснюється виходячи із середньоденного заробітку помноженого на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. У своїй позовній заяві позивачка надає розрахунок середньоденної заробітної плати Позивача для обчислення заборгованості заробітної плати за час вимушеного прогулу, відповідно до якого сума дорівнює - 1417,36 грн/день. Суд погоджується з вказаним розрахунком оскільки, вже було встановлено судами в рамках розгляду цивільної справи №759/7520/21, що середня заробітна плата [PERSON] складає 1417,36 грн. Згідно пункту 8 Порядку, для визначення середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь Позивачки, необхідним є помножити середньоденний заробіток, який становить 1417,36 гривень на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Загальна кількість робочіх днів позивачем визначена у період з 23 червня 2021 року по 18 січня 2022 року та становить 145 робочих днів. Відповідно до розпорядження Кабінета Міністрів України від 30.09.2020 року щодо рекомендованого графіку перенесення робочих днів у 2021 році з урахуванням встановлених графіком святкових і неробочих днів в Україні, вбачається, що за загальним правилом, враховуючи положення статті 73 Кодексу законів про працю України у 2020 році на підприємствах, в установах, організаціях робота не проводитиметься у такі святкові дні і дні релігійних свят: 1 січня; 7 січня; 8 березня; 1 травня; 2 травня; 9 травня; 20 червня; 28 червня; 24 серпня; 14 жовтня; 25 грудня. Тому суд, приходить до висновку, що число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком складається з 144 робочих днів: з 23.06.2021 р. по 30.06. 2021 р. - 05 робочих днів; липень 2021 року - 22 робочі дні; серпень 2021 року - 21 робочий день; Листопад 2019 року - 10 днів; Грудень 2019 року - 11 днів; Січень 2020 року - 11 днів; Лютий 2020 року - 10 днів; Березень 2020 року - 11 днів; Квітень 2020 року - 11 днів. Травень 2020 року - 09 днів. Червень 2020 року - 11 днів. Липень 2020 року - 11 днів. Таким чином, розмір середньої заробітної плати [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 23.06.2021 року по 18.01.2022 року та за час затримки виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 становить 204 099,84 грн. (144 робочі дні*1417,36 грн. = 244 099,84 грн.). Дослідивши докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд доходить висновку щодо задоволення позову, оскільки дійсно вбачається факт несвоєчасного виконання рішення суду, а від так і обґрунтованість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, одночасно з цим розрахунку позивача не відповідають дійсним обставинам справи, тому позову підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] 204 099,84 грн. за період з 23.06.2021 року по 18.01.2022 року - за час вимушеного прогулу та час затримки негайного виконання рішення суду. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачка під час подання позову сплатила судовий збір. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст.ст. 4, 5, 236 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ від 21.02.2001 № 159, з урахуванням Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та

Outcome: partial