Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Працевитий Геннадій Олександрович звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання провести обов`язкову реструктуризацію за кредитним договором в іноземній валюті. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.02.2008 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № ZPAAG40000003502 під іпотеку квартири за адресою: [ADDRESS] . В той ж день, 18.02.2008 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено іпотечний договір № 612-99/К-07 під іпотеку квартири за адресою: [ADDRESS] . 15.09.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду за умовами якої валюту кредитним договором № ZPAAG40000003502 було змінено з гривні на долари США, у зв`язку з чим вказаний кредитний договір вважається таким, що укладений в іноземній валюті. Починаючи з моменту укладення кредитного договору по сьогоднішній день позивач намагався належним чином виконувати умови кредитного договору, навіть після значного здешевлення гривні в 2008 році та в наступні роки. В період з 2008 по 2015 рік позивачем було плачено банку за обома кредитними договорами близько 61418,83 доларів США, з них на погашення тіла кредиту сплачено 12567,00 доларів США, на погашення відсотків - 44554,46 доларів США, на погашення комісій - 9487,27 доларів США. 23.02.2016 року рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя у справі № 334/1997/15-ц з позичальника було достроково стягнуто суму боргу за тілом кредиту в розмірі 47443,78 доларів США, за процентами - 4581,35 доларів США. Як встановлено вказаним судовим рішенням , останній платіж по кредиту було здійснено в липні 2014 року. Позивач вважає, що він мав право на обов`язкову реструктуризацію відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих у іноземній валюті» від 13.04.2021 року. Станом на 01.01.2014 року у позивача була відсутня прострочена заборгованість за кредотом. 20.07.2021 року з метою реструктуризації кредиту, позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про проведення реструктуризації. 04.08.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» було надано письмову відповідь на заяву про проведення реструктуризації, в якій було зазначено повідомлення про відмову у проведенні реструктуризації у зв`язку вз невідповідністю зобов`язань за кредитним договором критеріям, що встановлені згідно законодавства України, зокрема Закону України «Про споживче кредитування». Відмова банку не є повною та такою, що роз`яснює як же само кредитний договір, який було укладено не відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування» в частні проведення реструктуризації, в той час коли кредит підпадає під дію Закону, що було детально аргументовано в самій заяві. Позивач вважає, що йому було безпідставно відмовлено банком в реструктуризації кредиту. З урахуванням викладеного, позивач просить визнати незаконною відмову АТ КБ «ПриватБанк» в проведенні реструктуризації заборгованості за кредитним договором № ZPAAG40000003502 від 18.02.2008 року, укладеним з [PERSON] в порядку, передбаченому пунктом 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» та зобов`язати банк провести реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № ZPAAG40000003502 від 18.02.2008 року, стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. 24.11.2021 року представником відповідача [PERSON] суду було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позов необґрунтованим, позовні вимоги незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Так, позовні вимоги обгрунтовані положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» №1381-ІХ, яким передбачена можливість того, що зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті Закону критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представника (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом № 7. Позичальником подана до Банку заява про проведення реструктуризації разом з документами, але Банком наданий лист-відповідь від 04.08.2021 року за № 20.1.0.0.0/7-210727/16305 з відмовою через невідповідністю зобов`язань за кредитним договором критеріям, що встановлені згідно з законодавством України зокрема, Закону України «Про споживче кредитування», які полягають у наступному. Споживчий кредит, спочатку був наданий [PERSON] не в іноземній валюті. Так, 18.02.2008 року між [PERSON] та ПриватБанком укладений договір про іпотечний кредит № ZPAAG40000003502 на підставі якого позичальник отримав кредит у сумі 234825,00 гривень на придбання квартири. Пізніше, 18.08.2008 року відбулася конвертація валюти кредитування (з гривні у долари США) шляхом укладання додаткової угоди до вказаного кредитного договору, тобто від самого початку кредит був виданий ПриватБанком у гривні, а не в іноземній валюті, а тому дія Закону № 1381-ІХ не розповсюджується на кредитні зобов`язання [PERSON] перед Банком. Наявність рішення суду, яке набрало законної сили. Так, у підпункті 3 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником або його представником... крім таких випадків: «у разі...відсутності рішення суду, що набрало законної сили...». Натомість, 23 лютого 2016 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя прийнято рішення суду по цивільній справі № 334/1997/15-ц за позовом ПриватБанка до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPAAG40000003502 від 18.02.2008 року, яким позовом задоволено частково та стягнуто з відповідача суму заборгованості за цим договором у розмірі 53591,41 доларів США. Рішення суду набрало законної сили 05.03.2016 року. Логіка законодавця у зазначені подібної умови у Законі № 1381-ІХ очевидна: 1. будь-який Закон не може йти всупереч рішенню суду, яке також має силу Закону, і навпаки. Згідно ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 2. стаття 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі. 3. Позичальником був пропущений строк для подання заяви, бо заяву про проведення реструктуризації зобов`язань отримано Банком після 23 липня 2021 року. Отже, відмова ПриватБанка Позивачеві у проведенні реструктуризації є законною та обгрунтованою. Більш цього, у позовній заяві в описовій частині мова йде про два кредитних договори [PERSON] : 1) договір про іпотечний кредит № ZPAAG40000003502; 2) кредитний договір № ZPAAG50000003502 - за яким Позичальник отримав в ПриватБанку 46965,00 гривень зі строком на 20 років та за яким у подальшому не було укладено жодних додаткових угод щодо конвертації кредитних зобов`язань з гривні у долари США, тобто цей договір однозначно не підпадає під дію Закону № 1381-ІХ. Далі, в прохальній частині позову зазначається вимогу до суду зобов`язати ПриватБанк здійснити реструктуризацію стосовно лише кредитного договору № ZPAAG50000003502, який гривневий і до сьогодні, а також щодо неіснуючого кредитного договору № ZPJKG100000029 від 18.02.2008 року. Вимога щодо витребування інформації стосовно кредитних договорів є безпідставною, необгрунтованою та незаконною, а тому не підлягає задоволенню судом. Так, в порушення вимог ЦПК України (ст. 84 ЦПК України): 1) позивачем не доведена неможливість самостійного отримання клієнтом/позивачем необхідної інформації в банку, бо насправді, такої неможливості не існує. Будь-який клієнт має можливість отримати в банку будь-яку інформацію з приводу власного кредитного договору, а у випадку, надання великого обсягу такої інформації потрібно сплати банку за ці послуги. 2) надання банком до суду занадто великого обсягу інформації за двома кредитними договорами виходить за межі предмету спору по цій справі, бо предметом спору не є невірні розрахунки Банка щодо застосування формули при проведенні реструктуризації, а є нібито безпідставна відмова банка у проведенні реструктуризації. Залучення третьої особи НБУ є безпідставним, бо майбутнє рішення суду по цій справі жодним чином не впливає на його права та обов`язки. Щодо стягнення з Банка на користь Позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 27 000,00 грн., які ще несплачені та не понесені Позивачем. Розрахунок судових витрат Позивача на професійну правничу допомогу повністю не відповідає вимогам ст. 137 ЦПК України, бо цією статею зазначено наступне. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою... Однак, в матеріалах справи відсутні докази с плати послуг адвоката. В будь-якому разі, сторона повинна надати суду докази здійснення такого виду судових витрат, тобто спочатку сплатити послуги адвоката, а вже потім вимагати відшкодування цих витрат у суді. Крім цього, ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що нормами ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи і витрати повинні бути фактичними з доказом їхньої сплати стороною , а тому в цій частині позовних вимог має бути відмовлено, але якщо буде задоволено позов та будуть подані Позивачем докази цих витрат, то просимо суд,

Outcome: dismissed