Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ №249\~від 08\~грудня\~2021\~року\~виробничого підрозділу\~Конотопської дирекції\~залізничних перевезень\~Регіональної філії\~«Південно-Західна\~залізниця» Акціонерного\~товариства «Українська\~залізниця»,\~ про відсторонення від роботи позивача; зобов`язати\~відповідача\~допустити позивача до роботи. стягнути з\~\~відповідача на користь позивача\~ середній заробіток за час вимушеного прогулу\~ з 09.12.2021\~року по день ухвалення рішення судом у даній справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач працює оператором СТЦ залізничної станції Сновськ. Наказом\~ виробничого підрозділу Конотопської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 249 від 08.12.2021\~року\~ позивача з 09 грудня\~2021\~року відсторонено від роботи, як особу, яка відмовляється або ухиляється від проведення профілактичних щеплено проти гострої респіраторної інфекції\~COVID-19, спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2 (далі\~COVID-19), та/або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти\~COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, до моменту усунення причин для відсторонення. Підставою для винесення оскаржуваного наказу є доповідна записка заступника начальника станції залізничної Сновськ Коробки С.М. від 07.12.2021\~року № 246. Позивач вважає його відсторонення незаконним, а оскаржуваний наказ протиправним з огляду на наступне: Закон України «Про\~ захист населення від інфекційних хвороб»\~щеплення від\~COVID-19 не значиться як обов`язкове, отже\~відсторонення працівника\~ від роботи з посиланням на ст. 12 Закону України «Про\~ захист населення від інфекційних хвороб» на думку позивача є незаконним; кожному усуненню працівника від роботи повинно передувати подання інспектора державної санітарно-епідеміологічної служби, а не власна воля керівника закладу, проте була порушена процедура визначена п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції «Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності» затверджена Наказом №66 від 14.04.1995 року Міністерством охорони здоров`я України; Перелік професій і виробництв \~та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням\~ згідно наказу МОЗ №\~2153\~від 04.10.2021\~року, на думку позивача суперечить ст. 12 Закону України «Про\~ захист населення від інфекційних хвороб», оскільки \~є не законом, а підзаконним актом; з огляду на положення ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та ст. 286\~ ЦК України вакцинальний статус\~ є медичною таємницею; позивач звертає увагу на те, що спірний наказ про відсторонення позивача виданий ще до набрання чинності наказом №\~2393\~від 01.11.2021\~року, яким внесено зміни до Переліку затвердженого наказом МОЗ України 04.10.2021\~року за №\~2153; позивачу з оскаржуваного наказу незрозуміло з яких підстав його відсторонено від роботи, так як в п. 1 наказу зазначено альтернативно, що позивача відсторонено\~ як особу, яка відмовляється\~або\~\~ухиляється від щеплення та /або\~не надала медичний висновок; у Календарі профілактичних щеплень України\~щеплення від\~COVID-19 не значиться як обов`язкове, тому\~відсторонення працівника\~ від роботи через відсутність вказаного щеплення є незаконним. наголошує на тому, що було порушено право позивача на працю в частині збереження за позивачем заробітної плати за два місяці згідно ст.\~29\~Закону України\~«Про оплату\~праці» та\~повідомленням позивача\~за два\~місяці згідно\~ ч.3\~ст.\~32\~ КЗпП України. З зазначених мотивів, позивач вважає наказ про його відсторонення незаконним, а тому просить його скасувати, допустити позивача\~до роботи та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 28.12.2021 року відкрито провадження провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням та викликом сторін (а.с.28,29). 25.01.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] який обґрунтовується тим, що позивач був ознайомлений з Постановою КМУ від 09.12.2020 року №1236, наказами МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 та від 01.11.2021 року №2393, постановою КМ України від 04.03.2015 року №83 та заперечень на лист ознайомлення не надав. Актом від 08.12.2021 року зафіксовано відмову позивача пред`явити документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або копії медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19. Спірним наказом позивача відсторонено від роботи з 09.12.2021 року до моменту усунення ним причин відсторонення, а саме на час відсутності обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19, або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОУШ-19, виданого закладом охорони здоров`я. Підставою для видання спірного наказу є ст. 46 КЗпП, ч. 2 сі. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ України від №2153, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 № 2393, пунктом 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236, доповідної записка від 07.12.2021 № 246. Наказом МОЗ України від 01.11.2021 № 2393 доповнено наказ МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 та до переліку, що підлягають обов`язковим профілактичним щепленням включено акціонерне товариство «Українська залізниця», як об`єкт державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, згідно з постановою КМ України від 04.03.201 5 № 83. З огляду на те, що наказ МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 пройшов відповідну Державну реєстрація нормативно-правового акта, а тому питань щодо його законності, не має бути сумнівів. Позивача було відсторонено від роботи оскільки це чітко передбачено на рівні законодавства, а бездіяльність роботодавця може мати негативні наслідки для нього, зокрема відповідальність за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей». Відповідач розуміє, що обов`язковість щеплень є втручанням у право позивача на повагу до приватного життя, яке гарантовано Конвенцією з прав людини та основоположних свобод. Між тим, на його думку, такі втручання цілком припустимі з огляду на зміст рішення Європейського суду з прав людини у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13). Крім цього, відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що його відсторонення було без подання інспектора державної\~санітарно-епідеміологічної\~служби,\~оскільки у даному випадку відбулось відсторонення позивача на підставі ст.12 \~ \~ \~ \~Закону України «Про\~ захист населення від інфекційних хвороб». Вказана підстава є самостійною підставою для відсторонення особи від роботи. З наведених мотивів представник відповідача вважає спірний наказ законним та таким, що винесений з додержання вимог чинного законодавства. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові. У судовому засіданні, яке відбулося 22.06.2022, представник позивача пояснив, що з 01 березня 2022 року позивача поновлено на роботі. Представник відповідача у судовому засіданні відсутній, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На електронну адресу суду, за декілька хвилин до початку судового засідання, надійшла заява представника відповідача Панфілова Андрія Олександровича, який діє на підставі довіреності від 18 березня 2022 року, про відкладення розгляду справи у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. Проте на території Київської та Чернігівської областей відсутні бойові дії та наявне транспортне сполучення для забезпечення явки до суду представника відповідача. При цьому, представник відповідача не позбавлений був можливості заявити клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду та за його межами через систему відеоконференц-зв`язку «EASYCON». Таким чином вказані в заяві представника відповідача причини відкладення розгляду справи є не поважними, у зв`зку з чим протокольною ухвалою від 22.06.2022 року визнано причини неявки у судове засідання представника відповідача - неповажними. Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та письмові пояснення по суті справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що\~ [PERSON] , працює оператором СТЦ залізничної станції Сновськ у Виробничому підрозділі «Конотопська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»\~ (а.с.17-19). На підставі ст.. 46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст. 12 Закону України\~"Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб" від 06.04.2000 року №1645-ІІІ, Наказу Міністерства\~охорони здоров`я\~№2153\~від 04.10.2021\~"Про\~затвердження Переліку\~професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням" в редакції наказу МОЗ від 01.11.2021\~року №2393,\~ та Постанови КМУ №1096 від 20.10.2021 року, яка внесла зміни та доповнення до\~Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказом начальника дирекції від 08.12.2021\~року №249 позивача, [PERSON] було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Підставою відсторонення позивача зазначено доповідна записка начальника станції залізничної Сновськ Коробки С.М. від 07.12.2021 року №246 (а.с.19). Стаття 46\~Кодексу законів про працю України\~передбачає можливість відсторонення працівників від роботи у випадках, передбачених законодавством. Згідно з ч.1, 2\~ст. 12\~Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"\~обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України. Наказом МОЗ від 04.10.2021\~№2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням"\~в первісній редакції визначено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань\~до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899. З метою\~забезпечення епідемічного\~благополуччя населення\~України,\~попередження інфекцій,\~керованих засобами\~специфічної профілактики 01.11.2021 року Міністерством охорони здоров`я України прийнято наказ № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 08.11.2021 року за № 1452/37074, яким затверджено Зміни до\~Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, що додаються, зокрема доповнено Перелік пунктом 6, яким визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину підлягають також підприємств, установ та організацій, включених до\~Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» \~затверджено\~перелік об`єктів\~державної власності,\~що мають\~стратегічне значення\~для економіки\~і безпеки\~держави до якого увійшло і Акціонерне товариство «Українська залізниця». При цьому наказ МОЗ № 2393 від 01.11.2021 року опубліковано у Офіційному віснику\~України та набрав чинності 09.12.2021 року, тоді як спірний наказ відповідача винесений 08.12.2021 року на підставі нечинного п.6 наказу № 2393 МОЗ від\~04.10.2021 року Суд констатує, що станом на день винесення спірного наказу працівники Акціонерного товариства «Українська залізниця» не були включені до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а тому і правові підстави для винесення наказу до введення в дію п.6 наказу № 2393 МОЗ від\~04.10.2021 року були відсутні, що свідчить про незаконність оскаржуваного наказу, а тому позов в цій частині цілком обгрунтований та підлягає задоволенню. Що стосується\~вимоги позивача\~про зобов`язання\~відповідача\~допустити\~позивача до\~роботи,\~суд зазначає,\~що скасування\~спірного \~наказу свідчить\~про обов`язок\~роботодавця допустити\~працівника до\~роботи,\~крім того\~на даний\~час позивач\~вже поновлений\~на роботі\~в силу\~прийняття наказу МОЗ від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153», який набрав чинності 01 березня 2022 року. З огляду на зазначене в цій вимозі слід відмовити. Вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зважає на таке. Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Крім того, відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Враховуючи, що відсторонення позивача мало місце з 09.12.2021 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за жовтень-листопад 2021 року. У жовтні 2021 року кількість робочих днів було 20, а у листопаді 2021 року 22 дні, разом 42 дні. Заробітна плата позивача за жовтень місяць 2021 року становила 10\~425,71 грн, а за листопад 2021 року становила 9\~319,68 грн, що в сумі становить 19\~745,39 (дохід позивача за два останні місяці) / 42 (робочі дні) = 470, 13 грн. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить 470, 13 грн. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Позивач відсторонений з роботи 09.12.2021 року, час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року по 01.03.2022 року (час поновлення позивача на підставі наказу МОЗ\~від 25.02.2022\~№ 380\~ ) склав 56 робочих днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 09.12.2021 року по 01.03.2022\~року складає 26 327 грн. 28 коп. (56 роб. день х 470,13 грн). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 09.12.2021 року по 01.03.2022 року в сумі 26 327 грн. 28 коп. Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення. У\~зв`язку з частковим задоволенням позову та враховуючи те, що позивач при зверненні до суду частково звільнений від сплати судового збору з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн., а решту судового слід стягнути з відповідача на користь держави. Щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Хоминською О.С. суд зазначає наступне. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial