Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду до [PERSON] , третя особа Приазовський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про звільнення його від сплати нарахованої заборгованості по аліментах, припинення стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 21 грудня 2013 року перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом з дитинства. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано та з [PERSON] на користь [PERSON] вирішено стягувати аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 09 червня 2017 року та до повноліття дитини. На підставі вказаного рішення відповідачу [PERSON] було видано виконавчий лист, який було пред`явлено нею для примусового виконання до Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), та 09 січня 2018 року було відкрите виконавче провадження №55479514. Однак, пред`явивши виконавчий лист до виконання, відповідач 21 квітня 2018 року помістила дитину до Смілянського дитячого будинку-інтернату, де остання проживає та перебуває на повному державному утриманні. Таким чином, на думку позивача, оскільки дитина знаходиться в дитячому будинку-інтернаті, перебуває на повному державному забезпеченні та з матір`ю не проживає, відтак отримані відповідачем аліменти та ті, що визначені в розрахунку заборгованості, будуть витрачені не за призначенням, а на власні потреби відповідача. Позивач також зазначив, що станом на 01 серпня 2021 року його заборгованість по аліментам складає 75412 грн.65 коп., при цьому відповідно до розрахунку наданого йому державним виконавцем, згідно заяви стягувача від 26 лютого 2018 року, аліменти сплачено по 26 лютого 2021 року в повному обсязі, але відділ ДВС продовжує нараховувати неіснуючу заборгованість. Крім того позивач вказав, що на даний час суттєво змінилися його життєві обставини, так, [INFO] у нього народилась ще одна дитина, що потребує значних матеріальних витрат, при цьому постійного місця працевлаштування він не має, а в зв`язку з важкою епідеміологічною ситуацією в України, отримання навіть мінливого доходу стало для нього вкрай важким. Посилаючись на вказані обставини позивач, просив припинити стягнення з нього аліментів та утримання дитини [PERSON] , [INFO] , визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист по цивільній справі №703/1832/17 від 12 грудня 2017 року виданий Смілянським міськрайонним судом Черкаської області та звільнити його від сплати заборгованості по аліментам з 27 лютого 2018 року по час розгляду справи по суті. Ухвалою судді Приазовського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року справу передано за підсудністю на розгляд до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2021 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу - для надання відповіді на відзив. Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 12 лютого 2022 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві відповідача зводяться до такого: з 21 грудня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом з дитинства. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано та з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 09 червня 2017 року та до повноліття дитини. Відповідач зазначила, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, позивач коштів на її утримання не надавав та не надає. При цьому відповідач зауважила, що їх донька була народжена з вадами, має діагноз - « Хромосомна патологія : синдром «котячого крику», тому вона постійно потребує спеціалізованого нагляду та відповідного матеріального забезпечення, в зв`язку з чим у квітні 2018 року нею було влаштовано доньку до Смілянського дитячого будинку-інтернату, де остання перебуває на повному державному утриманні. Так, донька забезпечується харчуванням та проживанням та отримує соціальну виплату, разом з цим вказаних коштів не достатньо для забезпечення її необхідними засобами гігієни та медичними препаратами, тому відповідач здійснює придбання відповідних необхідних речей. Відповідач також наголосила, що вона кожного місяця відвідує доньку, забезпечує її по мірі необхідності медикаментами, засобами гігієни та продуктами харчування (фруктами, солодощами). Крім того, кілька разів на рік на деякий час забирає доньку за місцем свого проживання та приділяє дитині належну увагу. Натомість позивач - [PERSON] постійно ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини та від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому жодних доказів на підтвердження обставин, які б давали право просити суд про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів позивачем не надано, на її думку доводи позивача про те, що на його утриманні перебуває ще одна неповнолітня дитина не є безумовною підставою для припинення стягнення аліментів та не підтверджує погіршення його майнового стану. З огляду на викладене, відповідач просила відмовити в задоволенні позову через його безпідставність та необґрунтованість. Позивач правом для подачі відповіді на відзив не скористався. Ухвалою суду від 28 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Разом з тим, представник позивача - адвокат Алексеєнко В.П. направив на електронну адресу суду заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог та, у зв`язку з відсутністю технічної можливості прийняти участь в розгляді справи в режимі відеоконференції та неможливістю особисто бути присутнім в судовому засіданні, просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Геріх М.А. у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи - Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника відповідача, оцінивши зібрані докази відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частиною другою, третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] - матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2017 року було розірвано. Рішення набрало законної сили 16 жовтня 2017 року (а.с. 8). Вказаним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2017 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 09 червня 2017 року та до повноліття дитини (а.с.8). Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] , виданого 17 березня 2016 року, [PERSON] , 2014 року народження, є інвалідом з дитинства, законний представник - [PERSON] (а.с. 10). Згідно виписки з історії хвороби [PERSON] , [INFO] , остання має діагноз: «Хромосомна патологія: синдром «котячого крику». Вторинна мікроцефалія. Затримка статомоторного та психомовленнєвого розвитку. Вроджена вада серця: відкрита артеріальна протока», вказане також підтверджується копією консультативного висновку лікарів (а.с. 56, 57). З повідомлення Смілянського дитячого будинку-інтернату № 780 від 27 серпня 2021 року вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] , є вихованкою Смілянського дитячого будинку-інтернату з 21 квітня 2018 року по даний час (наказ № 33 від 21 квітня 2018 року) та перебуває на повному державному утриманні на підставі путівки № 1 від 17 квітня 2018 року, виданої Департаментом соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації. Зазначене також не заперечувалось і відповідачем. (а.с.13). Наявність обов`язку сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] на користь матері - [PERSON] , в той час як дитина з останньою не проживає, а перебуває в дитячому будинку-інтернаті на повному державному утриманні, та існування можливості нецільового витрачання аліментів відповідачем стали підставами для звернення позивача до суду із даним позовом. З матеріалів справи також вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] , перебуває у Смілянському дитячому будинку-інтернаті на повному державному утриманні з 21 квітня 2018 року по даний час. За час перебування дитини в закладі мама - [PERSON] щомісячно провідує доньку, цікавиться її здоров`ям, забезпечує по мірі необхідності медикаментами та підгузками, привозить солодощі, фрукти, м`який інвентар. [PERSON] отримує соціальну допомогу, з якої 50% перераховується на особистий рахунок дитини, 50% - на користь Смілянського дитячого будинку-інтернату, вказане підтверджується довідкою Смілянського дитячого будинку-інтернату № 1292 від 31 грудня 2021 року (а.с. 58). Таким чином, судом встановлено, що хоча на даний час неповнолітня [PERSON] , яка за станом здоров`я потребує постійного догляду не проживає з матір`ю, а перебуває в спеціалізованому дитячому будинку-інтернаті та знаходиться на повному державному утриманні, разом з тим матір приймає участь у її вихованні, несе відповідні витрати по утриманню дитини, що також підтверджується копіями наданих нею товарних чеків (а.с. 59,60), натомість матеріали справи не містять доказів щодо вчинення позивачем дій по утриманню своєї малолітньої доньки [PERSON] . Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, визначальним при вирішенні спору суд визнає гарантоване Конституцією та законами України право дитини на належне повноцінне її утримання. Так, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України). Спірні правовідносини регулюються положеннями СК України. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із способів захисту прав малолітньої або неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов`язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Відповідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З аналізу статтей вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Відповідно до положень ч. 1 ст. 193 СК України влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Відповідно до статті 186 Сімейного кодексу України, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Механізм здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів визначений Порядком здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року № 1713 (далі - Порядок) Згідно пункту 4 Порядку, підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, подана до районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів або до відповідної служби у справах дітей. Для підтвердження сплати аліментів разом із заявою платник аліментів обов`язково подає розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за останні 12 місяців, виданий відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, а також відомості про місце проживання отримувача аліментів. У разі повторного впродовж року звернення платника аліментів із заявою про проведення інспекційного відвідування подається розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період, що минув з дати проведення попереднього інспекційного відвідування. Наявність заборгованості зі сплати аліментів є підставою для відмови платнику аліментів у проведенні інспекційного відвідування одержувача аліментів. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості по аліментам, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , 2014 року народження,станом на 01 серпня 2021 року складає 75412 грн. 65 коп. Враховуючи існування у позивача боргу по сплаті аліментів, його посилання на можливість нецільового витрачання аліментів відповідачем є безпідставним, а сам факт влаштування дитини до інтернату не припиняє обов`язок позивача утримувати дитину та сплачувати аліменти на користь матері, з якою до цього проживала дитина, оскільки ним не доведено, що кошти витрачаються не за цільовим призначенням. На підставі наведеного, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині припинення стягнення з позивача [PERSON] аліментів на користь матері - [PERSON] , які стягуються на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2017 року, відмовити. Оскільки вимога позивача про припинення стягнення аліментів не підлягає до задоволення, відтак у задоволенні вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, яка є похідною, також слід відмовити. Щодо вимоги позивача в частині звільнення від сплати заборгованості по аліментам з суд зазначає наступне. Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога встановлюється положеннями ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З довідки - розрахунку № 9364/03 від 28 липня 2021 року, виданої старшим державним виконавцем Приазовського відділу державної виконавчої служби у Мелітопольському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Воронцовим С.В. вбачається, що станом на 01 серпня 2021 року заборгованість [PERSON] по виконавчому листу складає 74412 грн.65 коп. (а.с.15). Вирішуючи вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, суд виходить з положень ч.2 ст.197 СК України, згідно яких за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. Дійсно, вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбаченихст.197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Посилання позивача на звільнення від заборгованості по аліментам з 27 лютого 2018 року з причин наявності на утриманні іншої неповнолітньої дитини, не дають суду підстав для звільнення від заборгованості, оскільки СК України не пов`язує звільнення боржника від сплати заборгованості за аліментами у разі знаходження у нього на утриманні інших осіб. Крім того, позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, а також того, що [PERSON] витрачає аліменти на дитину не за цільовим призначенням. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів суду, що його матеріальний або сімейний стан змінилися настільки, що унеможливлює виплату ним аліментів на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення нею повноліття, що могло б бути підставою для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам. Отже, зазначені позивачем у позовній заяві доводи не можуть розцінюватись судом як обставини, що мають істотне значення, тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суд також не знаходить. Враховуючи вищенаведене у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed