Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.07.1968 року [PERSON] на сім`ю з трьох осіб ( [PERSON] , її чоловік [PERSON] та сина [PERSON] ) був виданий ордер № Б5026 на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] . Ордер був виданий па підставі рішення виконкому Київської міської районної Ради від 13.01.1968 року № 930. Зазначені особи померли. Повивач є сином [PERSON] та з 21.11.1991 року по теперішній час зареєстрований та постійно проживав разом зі своїм батьком у зазначеній квартирі. У період з 10.11.2014 року по 26.04.2019 року позивач перебував на утриманні у Козелецькому геріатричному пансіонаті Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації Міністерства соціальної політики України, що підтверджується довідкою № 38. Повернувшись до м. Києва, позивач не зміг потрапити до квартири, у зв`язку з чим був вимушений звернутися через свого представника за довіреністю до Деснянського УП ГУ НП в м. Києві з заявою про кримінальне правопорушення, оскільки в квартирі проживають невідомі люди. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що власником спірної квартири є [PERSON] , право власності за яким було зареєстровано державним реєстратором Сколянським Д.В. (Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві) на підставі свідоцтва про право власності. 04.09.2019 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація надала відповідь, в якій проінформувала, що через відділ приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не проходила приватизація квартири [ADDRESS] , звернень щодо передачі зазначеної квартири у власність не надходило. Відповідач в даній квартирі зареєстрованим не був, ніколи не проживав та не відносився до членів сім`ї наймача квартири. Отже під час приватизації квартири не було врахованого того факту, що на момент приватизації лише позивач був зареєстрований та проживав у даній квартирі, як член сім`ї наймача, та мав право прийняти участь у приватизації квартири, наразі ж такими діями порушені права та законні інтереси позивача, оскільки він мав право на участь у приватизації та отримання житла у власність. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 03.07.2012 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім`я [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] 15.04.2014 року під записом № 5357383 державним реєстратором Сколянським Д.В., Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 19.10.2020 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - подав до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що на даний час спірна квартира належить на праві власності [PERSON] згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі наказу Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Головного управління житлового забезпечення від 22.06.2012 р. за № 945С/КІ. Крім того, представник зауважує, що вищенаведене у позові не відповідає дійсності із наступних підстав. Починаючи з 03.07.2012 року [PERSON] жодного дня не проживав у вказані квартирі, будь-які особисті речі позивача у квартирі відсутні і на момент вселення відповідача у квартиру речі позивача там були відсутні. Згідно Висновку Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 15.05.2014 року встановлено, що [PERSON] не проживав та не виконував обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення (комунальні платежі тощо) з 14.09.2007 року. Крім того, із листів Деснянського районного суду м. Києва вих. № 7/28/2019 від 25.07.2019 р. та вих. № 7/42/2020 від 05.10.2020 року [PERSON] у період часу з 01.07.2012 р. по 19.07.2019 р. та з 01.07.2012 р. по 05.10.2020 р. відповідно до автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду м. Києва про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням чи/або вселення у житлове приміщення із позовними заявами не звертався. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 03.11.2020 року від представника третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли Пояснення, відповідно до яких представник зазначає, що зважаючи на те, що дії посадових осіб Головного територіального управління юстиції у м. Києві та його підпорядкованих органів позивачем не оскаржуються, просить провести розгляд справи в його відсутність та прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 26.05.2021 року представник позивача у судовому засіданні подав до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 22.06.2012 року №945-С/КІ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 03.07.2012 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім`я [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] 15.04.2014 року під записом № 5357383 державним реєстратором Сколянським Д.В., Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 17.06.2021 року представник позивача у судовому засіданні подав до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просить суд просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 03.07.2012 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім`я [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] 15.04.2014 року під записом № 5357383 державним реєстратором Сколянським Д.В., Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.06.2021 року залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Департаменту будівництва та житлового забезпечення органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності в частині визнання недійсним та скасування наказу від 22.06.2012 року. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності позивача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач - [PERSON] - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача - Департаменту будівництва та житлового забезпечення органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації) - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи за його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS] . На підставі ордеру на житлове приміщення №Б 5026 від 16.07.1968 року, виданого на підставі виконкому Київської міської районної ради від 13.01.1968 року № 930, [PERSON] на сім`ю з трьох осіб (вона, чоловік [PERSON] та син [PERSON] ) було надано у користування квартиру [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] також померли. З 21.11.1991 року по теперішній час позивач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 21.05.2019 року. У період часу з 10.11.2014 року по 26.04.2019 року [PERSON] , [INFO] , перебував на утриманні у Козелецькому геріатричному пансіонаті, що підтверджується Довідкою № 38. Як вбачається з Довідки Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 370 від 14.08.2019 року за час проживання в квартирі [ADDRESS] [PERSON] не брав участі у приватизації житла. Відповідно до Свідоцтво про право власності від 03.07.2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177062071 від 11.08.2019 квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії б/н від 03.07.2012, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Разом з тим, з листа КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 21.05.2021 року вбачається, що Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] не оформлялось; Наказ Головного управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22.06.2012 № 945-С/КІ не видавався. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно положень частин 3-5 статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У відповідності до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону країни «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. У відповідності до абзацу 1 ч. 1 ст. 3 Закону країни «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно із ч. 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92 р. № 2482 - ХП, у відповідності до якого кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо (серед іншого): громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м. на сім`ю. Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, зокрема, своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Нею передбачено, що правочин не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Тобто, приватизація державного житлового фонду є правочином у розумінні норм цивільного права. Право кожного громадянина України на приватизацію займаного ним житла безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо, зокрема, громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Як вказує у своїх позовних вимог позивач, державна реєстрація права власності на квартиру за [PERSON] відбулась з порушенням вимог закону, оскільки відповідач ніколи не був зареєстрований та не проживав у даній квартирі, не відноситься до членів сім`ї наймача квартири. Крім того, надане відповідачем свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я [PERSON] не оформлялось, що підтверджується належними та допустимими доказами. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Під час розгляду справи судом встановлено, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] не оформлялось та Наказ Головного управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22.06.2012 № 945-С/КІ не видавався. Крім того, допитані судом свідки пояснили наступне. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що він з позивачем знайомий з 1991 року. У 2013-2014 роках позивач зник і його місцеперебування свідку було невідоме. Пізніше він дізнався, що після смерті батьків та дружини з 2014 року по 2019 року [PERSON] проходив реабілітацію. У 2019 року позивач повернувся до м. Києва та розповів, що у нього незаконно забрали квартиру, він проживає у церкві. Останній раз свідок спілкувався з [PERSON] у грудні 2021 року. Наразі йому невідома адреса проживання та місце роботи позивача. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що він з позивачем знайомий близько десяти років. Зазначив, що після смерті батьків та дружини [PERSON] лікувався від алкогольної залежності. Приблизно три роки тому позивач повернувся до своєї квартири, але його вигнали невідомі люди. Саме тоді [PERSON] видав на ім`я [PERSON] довіреність для з`ясування усіх обставин. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] у частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності. Що стосується позовних вимог [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності, то слід зазначити наступне. Нормами ст. 182 ЦК України передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивач щодо скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , що внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.04.2014 року під записом № 5357383 державним реєстратором Сколянським Дмитром Вікторовичем, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1681, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved