Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і свої вимоги мотивує тим, що працює в КНП СОР «Обласний клініч\-ний медичний центр соціально небезпечних захворювань» на посаді лікаря-нарколога відділення інтенсивної терапії та детоксикації. У січні 2022 року він зіткнувся із грубим порушенням його конституційного, права на роботу з боку відповідача, яке полягало в тому, що у нього незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Так, у позові посилається на положення чинного законодавства, зокрема, Конституцію України, яка є законом найвищої юридичної сили. Закони і інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції, а також ст.46 КЗпП України тощо. Враховуючи викладені у позові обставини, просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про відсторонення його від роботи та поновити його на роботі; зобов`язати відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, стягнути судові витрати. У судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача - Бойченко О.В. позовні вимоги не визнала, надавши відзив на позов та вважає, що наказ від 31.01.2022 № 14-к було видано відповідно до вимог чинного законодавства, яким позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 01.02.2022 до усунення причин, що зумовили відсторонення. Позивач був ознайомлений з наказом, про що свідчить його особистий підпис у листку ознайомлення. Підставою для винесення наказу було:- письмове повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 12.01.2022 №0 1-17/25/40; письмове повторне повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 24.01.2022 № 01-17/25/96; письмова відмова робити щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 від 18.01.2022, письмова відмова робити щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 від 26.01.2022, акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 31.01.2022. Зазначає, що позивач неодноразово був попереджений письмово, що на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID-19 є обов`язкове для працівників їх закладу охорони здоров`я. На підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 30 листопада 2021 року № 2664 неодноразово позивачу було зазначено надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, також позивача було попереджено, що у разі відсутності зазначених документів він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 Кодексу законів про працю України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Проінформовано, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за нього страховий внесок. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку згідно статті 9 Закону України «Про відпустки». Відповідач по справі вважає, що відсторонення невакцинованого працівника від роботи є законним. Обов`язкова вакцинація працівників охорони здоров`я, які постійно контактують з пацієнтами, запроваджена з метою зменшити ризик зараження пацієнтів та працівників закладів охорони здоров`я. Вимога про обов`язкову вакцинацію є виправданною з огляду на потребу охорони громадського здоров`я та загрозу розповсюдження інфекції. Крім цього, законодавством передбачено відповідальність керівника, який не відсторонив від роботи невакцинованого працівника.Оскільки работодавцем дотримано вимоги нормативно-правових актів щодо відсторонення невакцинованого працівника від роботи, просить відмовити позивачу у задоволенні позову. (а.с.45-57) Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працює в КНП СОР «Обласний клініч\-ний медичний центр соціально небезпечних захворювань» на посаді лікаря-нарколога відділення інтенсивної терапії та детоксикації, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 15-18). 31.01.2022 № 14-к відповідачем було видано наказ «Про відсторонення від роботи [PERSON] » без збереження заробітної плати з 01.02.2022, до усунення причин, що зумовили відсторонення. Позивач був ознайомлений з наказом, про що свідчить його особистий підпис у листку ознайомлення. (а.с. 64-65) Підставою для винесення наказу було:- письмове повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 12.01.2022 №0 1-17/25/40 ( а.с. 60);- письмове повторне повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 24.01.2022 № 01-17/25/96 (а.с. 61);- письмова відмова [PERSON] робити щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 від 18.01.2022 (а.с. 62); - письмова відмова [PERSON] робити щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 від 26.01.2022 (а.с. 67-69);- акт про відмову [PERSON] надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 31.01.2022 (а.с. 63) З 01.02.2022 року виплата заробітної плати позивачу не здійснювалася.(а.с. 99) 28.02.2022 наказом директора КНП СОР «Обласний клінічний медичний центр соціального небезпечних захворювань» № 35-к «Про допуск до роботи» з 01.03.2022 [PERSON] допущено до роботи на посаду лікаря-нарколога відділення інтенсивної терапії та детоксикації у зв`язку з відмінною дії наказу,що зумовили відсторонення від роботи. Підстава: наказ МОЗ україни № 380 від 25.02.2022 « Про зупинення дії наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року» (а.с. 89). Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України. Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. За змістом вищезазначеної статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 17.06.2020 у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19) від 04.10.2021 у справі № 336/1368/20 (провадження № 61-10147 св 21). Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» на громадян України покладено обов`язки у сфері охорони здоров`я: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; в) вживати передбачених Законом України «Про екстрену медичну допомогу», заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги іншим особам, які знаходяться у невідкладному стані; г) виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», частин 1, 3 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 р. № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 р. № 90) Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Згідно Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб (ст. 28 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.94), затвердженим Наказом МОЗ України від 19.07.95 №133 до особливо небезпечних інфекційних хвороб віднесено COVID-19. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням та визначено працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 листопада 2021 року № 2664 були затверджені зміни до вказаного переліку, а саме доповнено пунктами 7-9 такого змісту: « Органів місцевого самоврядування; Закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; Комунальних підприємств, установ та організацій.» Обов`язковою умовою є відсутність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 № 2070). Так, згідно Статуту КНП СОР «Обласний клінічний медичний центр соціального небезпечних захворювань» комунальне некомерційне підприємство як заклад охорони здоров`я віднесено до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (а.с. 70-85) Постановою КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - постанова) на момент прийняття оскаржуваного наказу і на час постановлення рішення суду на території України установлено карантин. Станом на 31.01.2022 пункт 46-1 вказаної постанови передбачав обов`язок керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Системний аналіз наведених норм права указує на те, що за відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, яка віднесена до особливо небезпечних інфекційних хвороб, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, дозволяється відсторонення від роботи працівників, зокрема і КНП СОР «Обласний клінічний медичний центр соціального небезпечних захворювань» без виплати заробітної плати, окрім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень. Судом установлено, що [PERSON] як працівник КНП СОР «Обласний клінічний медичний центр соціального небезпечних захворювань» був попереджений про необхідність проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, йому запропоновано надати один з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти СОVID- 19, а у разі наявності абсолютних протипоказань до проведення щеплення - довідку від сімейного лікаря форми №028-1/о. Попереджений про подальше відсторонення від роботи без збереження заробітної плати починаючи з 01.02.2022, про що останній і не заперечував. Позивач до 31.01.2022 року не надав документи, як про щеплення так і про наявність абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень, про що складено Акт від цього числа. (а.с.63) 31.01.2022 року директором Злиденним Т. був виданий наказ «Про відсторонення від роботи», з яким позивач цього дня ознайомлений. Вказаний наказ про відсторонення [PERSON] від роботи виданий уповноваженою особою, при відсторонені позивача від роботи було дотримано вимоги трудового законодавства України. Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство») (рішення від 09.07.1998 № 12-рп/98) зазначив, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Отже, постанови Кабінету Міністрів України, накази Міністерства охорони здоров`я України є частиною законодавства України. З огляду на викладене, доводи позивача про відсутність закону про обов`язковість щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 для окремих категорій громадян, на увагу не заслуговують. Стаття 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», на порушення якої посилається позивач, містить перелік обов`язків підприємств, установ і організацій у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, який не є вичерпним. Зазначена норма не регулює процедуру усунення від роботи працівника за відсутності обов`язкового щеплення. З цих підстав доводи позивача про незаконність оскаржуваного наказу з підстав відсутності у ньому посилання на подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про його відсторонення, відсутність обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 через не включення цієї хвороби у календар щеплень, суд вважає необґрунтованими. Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який триває на час розгляду справи. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.02.2022 за № 256/37592, з 01.03.2022 зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928, до завершення воєнного стану в Україні. На виконання вказаного наказу, на підставі наказу директора Злиденного Т. «Про допуск до роботи» позивач з 01.03.2022 допущений до роботи. Отже позивач був відсторонений від роботи у період з 01.02.2022 по 28.02.2022 року. Суд погоджується з доводами позивача, що щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (рішення у справі «Соломахін проти України» від 15.03.2012, заява № 24429/03). Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. У даному питанні превалює принцип переваги суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. Обов`язкова вакцинація працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком, зокрема працівників КНП СОР «Обласний клінічний медичний центр соціального небезпечних захворювань», з подальшим відсторонення від роботи (виконання робіт,) які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації передбачена законом, відповідає нагальній соціальній потребі є пропорційною до поставленої законом мети - для захисту здоров`я і запобігання поширенню особливо небезпечної інфекційної хвороби COVID-19 та є необхідною у демократичному суспільстві. З цих підстав доводи позивача про дискримінацію громадян, які не мають щеплення у порівнянні з громадянами, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 не ґрунтуються на вимогах закону та не є проявом дискримінації у розумінні пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Отже, право [PERSON] на працю було тимчасово обмежено з огляду на нагальну соціальну потребу, оскільки він не надав роботодавцю один із документів, який би підтверджував вакцинацію від COVID-19 або документ про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Позивач не надав доказів оскарження ним наказу МОЗ України від 01.11.2021 № 2393. Оскільки порушень прав позивача при прийнятті оскаржуваного наказу про відсторонення від посади не встановлено, відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу № 14-к «Про відсторонення від роботи» від 31.01.2022, яким [PERSON] відсторонено від роботи. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України наданих у пункті 10 постанови від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не частини невиплаченої заробітної плати. Оскільки судом не встановлено, що [PERSON] був незаконно відсторонений від роботи, відсутні підстави для зобов`язання відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за вказаний вище період часу. З огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed