Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] та [PERSON] з 24.08.1974 перебувають у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво № 809 від 24.08.1974 року, видане Будинком урочистих подій м. Івано-Франківська). 04.08.2021 року [PERSON] подав позов про розірвання шлюбу (справа № 465/6064/21). За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуте наступне майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 122,9 кв. м. (згідно свiдоцтва про право власності на квартиру від 18.04.2002 року, виданого на пiдставi розпорядження Франківської районної адмiнiстрації Львiвської міської ради № 488 від 18.04.2002); гараж загальною площею 19,5 кв.м за адресою, [ADDRESS] (згідно свідоцтва про право власності на гараж від 18.04.2002 року, виданого на пiдставi розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 488 від 18.04.2002 року); автомобіль Toyota Avensis, номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску, об`єм двигуна 1794 (державна реєстрація здійснена на [PERSON] ). Позивач звертає увагу також на те, що у свідоцтві про право власності на гараж від 18.04.2002 року, виданого на пiдставi розпорядження Франківської районної адмiнiстрацiї Львiвської міської ради № 488 від 18.04.2002 вказано, що гараж загальною площею 19,5 кв.м за адресою, [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . З огляду на зазначене наголошує, що такий гараж був набутий у власність під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Відтак, майно, яке набуте [PERSON] та [PERSON] в шлюбі та є їхньою спільною сумісною власністю, а саме, квартира [ADDRESS] , загальною площею 122,9 кв.м., гараж загальною площею 19,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль Toyota Avensis 2006 року випуску, підлягає поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках незалежно від розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Зважаючи на вищевикладене, просить позов задовольнити, здійснити поділ спільного майна подружжя, а судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 02.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 28.03.2022 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги визнає частково. Вказує, що вимоги в частині поділу майна подружжя визнає повністю та заперечує вимоги в частині розподілу судових витрат. Зокрема зазначає, що [PERSON] є учасником бойових дій, а тому звільняється від сплати судового збору. Щодо витрат на правову допомогу зазначає, що розмір таких є завищений та не обґрунтований, непропорційним до предмета спору та обсягу наданої правової допомоги. Більше того, в справі відсутні належні докази фактичної оплати послуг. 01.04.2022 року представником позивача подано до суду заяву про зміну позовних вимог. Позивач вважає за необхідне змінити позовну вимогу в частині поділу автомобіля шляхом виплати позивачеві її частки у майні спільної сумісної власності у грошовому еквіваленті. Зокрема, зважаючи на вартість автомобіля, яка згідно із експертного дослідження становить 120 000 грн., просить суд припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на Ѕ частину автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, та стягнути з [PERSON] Ѕ частину вартості автомобіля, а саме 60 000 грн. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 02.05.2022 року закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. 04.05.2022 року представником відповідача подано до суду заперечення на заяву про зміну позовних вимог. Зазначає, що з оцінкою автомобіля, проведеною на замовлення позивача, відповідач не згідний, адже ціна транспортного засобу є завищеною, оскільки автомобіль експертом не оглядався, не брався до уваги фізичний знос автомобіля, його пробіг. Відтак, просить суд відмовити в задоволенні зміненої позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності [PERSON] на Ѕ частину автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, та стягнення з [PERSON] Ѕ частини вартості автомобіля, а саме 60 000 грн., а позовну заяву задоволити в первісній редакції. Окрім того, 16.06.2022 року представником позивача подано до суду письмові пояснення з приводу проведеної оцінки транспортного засобу, відповідно до яких зазначає, що висновок про ринкову вартість автомобіля, який міститься в матеріалах справи, виданий із грубими порушеннями, а саме: оцінювач згідно вимог п. 51 Національного Стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" не ідентифікував предмет оцінки та відповідно не встановлював чи вихідні дані, а саме інформація, викладена у свідоцтві про реєстрацію ТЗ та інформація в ньому, відповідає об`єкту оцінки, що без візуального огляду предмета оцінки є неможливим. А відповідно, оцінювач без візуального огляду ТЗ не зміг отримати достатньо даних для визначення реальної вартості рухомого майна, зокрема, про фізичний знос автомобіля, що має істотний вплив на його вартість. Оцінювач не використав кілька методів оцінки та підходів для оцінки, а лише обмежився порівняльним методом. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги уточненої позовної заяви, просила такі задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та заяві про зміну позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог в первісній редакції не заперечив, однак, заперечив щодо стягнення з відповідача судових витрат та Ѕ вартості автомобіля. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 18.04.2002 року [PERSON] та [PERSON] володіють на праві спільної сумісної власності квартирою за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності від 18.04.2002 року [PERSON] володіє на праві приватної власності гаражем № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, [PERSON] належить автомобіль Toyota Avensis, 2006 року випуску, дата державної реєстрації - 03.01.2006 року. Відповідно до висновків ТОВ «Експертно - оціночна компанія «Метр», ринкова вартість гаража № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , складає 60 000 грн., а квартири за адресою: [ADDRESS] , - 530 000 грн. В судовому засіданні також встановлено, що сторони розривають шлюб, у зв`язку із чим до суду подано позовну заяву. Вказана обставина відповідачем не заперечувалася. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 36 СК України визначено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно із ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи часткове визнання відповідачем [PERSON] позову, належність сторонам на праві спільної сумісної власності спірної квартири та гаража, які набуті ними у період їхнього перебування в шлюбі, суд дійшов висновку, що позовна заява в частині поділу між сторонами квартири [ADDRESS] , загальною площею 122,9 кв. м., та гаража № [NUMBER] , загальною площею 19,5 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Що стосується зміненої вимоги позивача про припинення права спільної сумісної власності [PERSON] на Ѕ частину автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, та стягнення з [PERSON] Ѕ частини вартості автомобіля, а саме 60 000 грн., суд зазначає, що висновок про ринкову вартість автомобіля Toyota Avensis, 2006 року випуску, відповідно до якого вартість автомобіля становить 120 000 грн., не може вважаться належним доказом реальної вартості автомобіля на момент подання позову до суду, адже, як зазначено у висновку, метою використання оцінки є визначення розміру судового збору. Окрім того, відсутня інформація про вартість автомобіля з урахуванням його фізичного зносу на момент проведення оцінки та стороною позивача не надано сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, який би підтверджував повноваження ТзОВ "Центр-Експерт-Груп" на здійснення практичної оціночної діяльності та спеціалізацію вказаного су`бєкта і дозволені йому напрями оцінки майна. Зважаючи на вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача половини вартості автомобіля, оскільки вартість такого на момент звернення до суду суд вважає встановленою неналежно. Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо. Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial