Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати недійсним та скасувати розпорядження виконкому Щирецької селищної ради народних депутатів № 118 від 24.12.1993 року «Про приватизацію державного житлового фонду» в частині передачі [PERSON] у приватну власність державної квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,4 кв. м.; визнати незаконним на скасувати Свідоцтво про право приватної власності на квартиру (будинок) від 24.01.1994 року, видане згідно з розпорядженням (наказом) від 24.12.1993 року, яке посвідчує, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування зазначає, що на підставі рішення Щирецької селищної ради №231 від 14.11.1991 року, [PERSON] надано дозвіл на переоформлення ордера на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ордера №9 від 12.12.1991 року, [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] отримали право на вселення у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Фактично, [PERSON] і [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] з 1988 року, що підтверджується копією будинкової книги. Оскільки місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, то [PERSON] проживав разом з [PERSON] і [PERSON] . Розпорядженням виконкому Щирецької селищної ради народних депутатів №118 від 24.12.1993 року «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] передано у приватну власність державну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,4 кв.м. 24.01.1994 року [PERSON] , отримав Свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивачі мали станом на 1994 рік право на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] , проте такого права було позбавлено, що слідує із вищенаведеного. Відповідно до ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Позивач при зверненні до суду зазначає, що у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (Суддя - М. О. Кіпчарський; Справа № 450/4471/20). Після відкриття провадження у справі позивачі дізналась, що [PERSON] одноособово приватизував квартиру за адресою: [ADDRESS] , хоча вказана квартира була передана нашій сім`ї у користування і [PERSON] не мав права приватизовувати її одноособово. За таких обставин, позивачі мали право приватизувати частину квартири разом із [PERSON] , відповідачем, оскільки також була наймачем квартири, була там зареєстрована, тому розпорядження про приватизацію не відповідало вимогам закону. 05.07.2021 року провадження у справі відкрито. 18.10.2021 року справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, просить розгляд справи проводити у їх відсутності та позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав. Представник відповідача Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, покладається на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що позов слід задоволити з таких підстав. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод /1950 року/ ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року №475/97ВР, зокрема, статтею першою Першого протоколу до неї /1952 року/ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Норма статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до рішення виконкому Щирецької селищної Ради народних депутатів Львівської області № 231 від 14.11.1991 року, [PERSON] надано дозвіл на переоформлення ордера на квартиру за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 45 кв. м., яка складається із трьох кімнат, з [PERSON] на [PERSON] , в ордер вписати [PERSON] (основний квартиронаймач), [PERSON] (дружину), [PERSON] (син). Відповідно до ордера № 9 від 12.12.1991 року, виданого на підставі рішення виконкому Щирецької селищної Ради народних депутатів Львівської області № 231 від 14.11.1991 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали право на вселення у квартиру за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 45 кв. м., яка складається із трьох кімнат. Відповідно до розпорядження виконкому Щирецької селищної Ради народних депутатів № 118 від 24.12.1993 року «Про приватизацію державного житлового фонду», [PERSON] передано у власність державну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68, 4 кв. м. безплатно з сумою житлових чеків 33800крб, яка підлягає видачі мешканцю. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 24.11.1994 року, виданого Щирецькою селищною Радою народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) № 118 від 24.12.1993 року, квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Квартира приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа становить 68, 4 кв.м. Відповідно до довідки № 453 від 21.05.2021 року, виданої Щирецькою селищною радою Львівського району Львівської області вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить житлова квартира за адресою: [ADDRESS] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Стаття 345 ЦК України є загальною, оскільки відсилає до спеціального приватизаційного законодавства України. Умови одержання фізичними та юридичними особами державного майна та майна, що є в комунальній власності, визначаються Законом України «Про Державну програму приватизації», Законом України «Про приватизацію державного майна», Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Законом України «Про приватизаційні папери», Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Земельним кодексом України та іншими законодавчими й нормативно-правовими актами. Згідно ст. 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 1 ст. 2 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У відповідності до ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення . Таким чином, для участі в приватизації необхідно дотримання двох умов: постійне проживання у приміщенні, яке підлягає приватизації та його особисте звернення до органів приватизації. Згідно з п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян - громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Наведені вище норми вказують на те, що участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак, і право на приватизацію. Судом встановлено, що під час передачі оспорюваної квартири у одноособову приватну власність відповідачеві, органом приватизації не було дотримано зазначених умов Закону, а саме станом на 1994 рік не враховано факт постійного проживання у квартирі з 1988 року позивача [PERSON] та з 1990 року позивача [PERSON] , у яких виникло право на приватизацію даної квартири. Факт проживання [PERSON] стверджується копією Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS] , з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 02.04.1988 року вселилася та постійно проживає у даній квартирі як дружина [PERSON] відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20.02.1988 року. Факт проживання [PERSON] стверджується копією Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS] , з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 14.06.1990 року постійно проживає у даній квартирі. Таким чином, позивач [PERSON] , постійно проживаючи з 1988 року за адресою: [ADDRESS] , та позивач [PERSON] , постійно проживаючи з 1990 за адресою: [ADDRESS] , станом на 1994 рік мали право на приватизацію вказаної квартири на підставі ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Висновки за результатами розгляду справи: З огляду на встановлені судом обставини, на час приватизації майна (1994 р.), позивач [PERSON] з 1988 року та позивач [PERSON] з 1990 року як члени сім`ї [PERSON] , проживали у квартирі за адресою [ADDRESS] , відтак, мали право на користування спірним житлом станом на час передачі квартири у власність, так як були вселені у квартиру відповідно до ордера № 9 від 12.12.1991 року та згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» мали право на приватизацію квартири нарівні із відповідачем. Таким чином, оскільки приватизація квартири за адресою: [ADDRESS] , була проведена з порушенням встановленого законодавством порядку приватизації житла тому, тому слід визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації в частині одноособової приватизації відповідачем спірного житла, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру. Щодо судових витрат, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги позивачів задоволено у повному обсязі, судовий збір у розмірі 3 632, 00 грн. (908,00 грн. х 4 вимоги немайнового характеру) відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів пропорційно, а саме у сумі 1818 грн. з кожного на користь [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: approved