Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом та заявленими в ньому вимогами: -визнати незаконними дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. при посвідченні 09.02.2016 року за реєстром №43 та 16.02.2019 р. за реєстром №62 двох текстів заповіту від імені [PERSON] із-за грубого порушення Закону України «Про нотаріат» та ст.ст. 1233, 1247, 1248, 1253, 1255 ЦК України; -визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , складений та посвідчений 16.02.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. за реєстром №62. Позов обґрунтований тим, що 28.05.2017 р. внаслідок пожежі в кватирі за місцем проживання ( [ADDRESS] ) трагічно загинув батько позивача - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , капітального гаража № 1 за адресою: [ADDRESS] . У день подачі заяви про прийняття спадщини після померлого батька позивач дізнався про те, що [PERSON] склав два заповіти, які були посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Казак І.Ю. 09.02.2016 р. за реєстром №43 та 16.02.2016 р. за реєстром №62, в яких зазначалося, що усе свої майно він заповідає [PERSON] . Як зазначається позивачем при зверненні до суду, за життя [PERSON] страждав на атеросклероз судин головного мозку та інші супутні хвороби, відтак, при складанні заповіту 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р. двох текстів заповіту, на переконання позивача, він перебував у неадекватному фізичному та психічному стані, що позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] , страждаючи на вказані захворювання і проживаючи разом із відповідачем в квартирі, де він в травні 2017 р. за загадкових обставин трагічно загинув, після останнього лікування в лікарняному закладі в 2013 році, в подальшому не отримував належного медикаментозного лікування амбулаторно або ж в умовах стаціонару, [PERSON] , проживаючи разом із відповідачем, цілком був залежний від неї і перебував під її впливом. Стосовно складання заповіту [PERSON] 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р. під психологічним та фізичним впливом, тобто за відсутності добровільності його волевиявлення і визнання його недійсним, позивач подав позов до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 202/7818/17), рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2019 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Під час розгляду позову у справі №202/7818/17 судом були встановлені обставини, які дали підстави звернутись із цим позовом саме до спадкоємиці за заповітом [PERSON] та приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Казак І.Ю. через грубе порушення Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 1233, 1247, 1248, 1253, 1255 ЦК України, тобто вчинені неправомірні дії при нотаріальному посвідченні заповіту від імені [PERSON] . Позивач посилається на те, що відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог по його формі та посвідченню, являється нікчемним. Стаття 1255 ЦК України встановлює, що нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідок, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не має права до відкриття спадщини розголошувати дані про факт складання заповіту, його змісту, скасуванню або зміні заповіту. Аналіз вказаної статті свідчить про те, що усі особи, які причетні або були залучені нотаріусом, як учасники при складанні та посвідченні заповіту, повинні бути встановлені і дані про них зазначені у заповіті із роз`ясненням їм положень даної статті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України та Закону України «Про нотаріат», заповіт це одностороння угода, в якій викладено особисте розпорядження громадянина щодо переходу, на випадок його смерті, права власності на належне йому майно до інших осіб. Ця угода укладається лише від імені фізичної особи, в письмовій формі із зазначенням місця і часу її укладання, підписується особисто заповідачем і нотаріально посвідчується. Із текстів двох заповітів від імені [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Казак І.Ю. 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р., які були оглянуті і досліджені в суді під час розгляду справи № 202/7818/17, слідує, що печатні тексти обох заповітів складались приватним нотаріусом Казак І.Ю. в нотаріальній конторі в м. Дніпропетровську (нині м. Дніпро) і були підписані [PERSON] і саме ці обидві особи і зазначені у тексті заповіту. 07.05.2019 р. в межах цивільної справи №202/7818/17 було проведено судово- почеркознавчу експертизу № 630-19. Згідно висновку вказаної експертизи встановлено, що в підписах [PERSON] під текстом обох заповітів від 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р., виявлені стійкі ознаки збиваючих факторів та незвичного стану виконавця, які проявились у вигляді високого ступеню розладу письмово-рухових навичок (порушення координації руху І та II групи та просторової орієнтації), які притаманні особам похилого віку у стані хвороби, що підтверджується встановленими діагнозами [PERSON] - «Дифузійний атеросклероз та Атеросклероз сосудів головного мозку». Окрім того, вказаною експертизою також встановлено, що рукописний текст під обома текстами заповітів, а саме: «Цей заповіт прочитано мною [PERSON] вголос та власноручно підписано» вчинено не [PERSON] , а іншою сторонньою особою. На переконання позивача, цей факт свідчить про те, що 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р., під час складання заповіту від імені [PERSON] та посвідчення його нотаріусом Казак І.Ю. в приміщенні нотаріальної контори, де складався заповіт, окрім [PERSON] і нотаріуса, постійно була присутня третя, невідома особа, яка вчиняла власноручно рукописний текст від імені [PERSON] , імітуючи його почерк. Оскільки приватний нотаріус Дніпропетровського МНО Казак І.Ю. при посвідченні 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р. двох текстів заповіту від імені [PERSON] двічі залучала до участі в складанні заповіту сторонню особу, щоб остання вчиняла від імені [PERSON] рукописний напис про те, що [PERSON] особисто прочитав заповіт, то це свідчить про обізнаність нотаріуса, що [PERSON] позбавлений можливості власноручно написати рукописний текст, а отже потребує сторонньої допомоги або ж перебуває в стані психічного розладу здоров`я. Відсутність у тексті заповітів, складених нотаріусом Казак І.Ю. 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р. даних про особу, яка в присутності нотаріуса та [PERSON] в приміщенні нотаріальної контори вчинила під надрукованим нотаріусом текстом заповіту власноручно рукописний запис наступного змісту: «Цей заповіт прочитано мною заповідачем [PERSON] вголос та власноручно підписано» свідчить про грубе порушення нотаріусом Казак І.Ю. ст.ст. 1247, 1253, 1254 ЦК України. Такі порушення вимог вказаних норм, а також відсутність у тексті заповіту даних про цю третю особу та причини, з яких заповідач [PERSON] не міг двічі власноручно вчинити цей рукописний текст, свідчать про наявність у [PERSON] на той час фізичної вади та психічного розладу здоров`я, що позбавляло [PERSON] можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Такі дії, на думку позивача, свідчать про незаконність дій приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Казак І.Ю. внаслідок грубого порушення Закону України «Про нотаріат» та ст.ст. 1233, 1247, 1248, 1253, 1255 ЦК України. Відповідач [PERSON] не скористалася правом надання відзиву на позовну заяву. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. не скористалася правом брати участь у судових засіданнях та правом надання відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи не скористався правом брати участь у судових засіданнях. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 82 ЦПК України (а.с. 144-145 (рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2019 р. (справа № 202/7818/17 ((2/199/1499/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповітів недійсними, треті особи: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Казак Ірина Юріївна), [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] та капітального гаражу № 1 в [ADDRESS] . За життя, а саме 09 лютого 2016 року спадкодавець склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю., відповідно до якого все належне йому майно заповів [PERSON] . Оскільки в заповіті було допущено помилку в написанні прізвища спадкоємця, спадкодавець повторно 16 лютого 2016 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю., відповідно до якого все належне йому майно заповів відповідачу по справі. Позивач є сином померлого спадкодавця, відповідач є дружиною спадкодавця, в установлений законом строк сторони прийняли спадщину шляхом подання заяв до нотаріальної контори. Факт посвідчення приватним нотаріусом ДМНО Казак І.Ю. заповітів також підтверджується відповідними письмовими доказами (заповітами від 09.02.2016 р. та від 16.02.2016 р.) (а.с. 62-63)). Як встановлено судом у справі № 202/7818/17 ((2/199/1499/19)), за висновком експерта № 630-19 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 202/7818/17 від 07.05.2019 року, рукописний напис: «Цей заповіт прочитано мною заповідачем [PERSON] вголос та власноручно підписаний» в заповіті від імені [PERSON] , що складений 16.02.2016 року та підписаний приватним нотаріусом Казак І.Ю. про в книзі Реєстрі нотаріальних дій міститься запис за № 62 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] та рукописний текст прізвища та ініціалів: «/ [PERSON] /» в графі «Підпис» в заповіті від імені [PERSON] , що складений 16.02.2016 року та підписаний приватним нотаріусом Казак І.Ю. про в книзі Реєстрі нотаріальних дій міститься запис за № 62 - виконані [PERSON] . Рукописний напис: «Цей заповіт прочитано мною заповідачем [PERSON] вголос та власноручно підписаний» в заповіті від імені [PERSON] , що складений 09.02.2016 року та підписаний приватним нотаріусом Казак І.Ю. про в книзі Реєстрі нотаріальних дій міститься запис за № 43 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] та рукописний текст прізвища та ініціалів: «/ [PERSON] /» в графі «Підпис» в заповіті від імені [PERSON] , що складений 09.02.2016 року та підписаний приватним нотаріусом Казак І.Ю. про в книзі Реєстрі нотаріальних дій міститься запис за № 43 - виконані [PERSON] . В досліджуваних підписах від імені [PERSON] та рукописних написах прізвища та ініціалів «/ [PERSON] /» в графі «Підпис» в зазначених вище заповітах виявлені стійкі ознаки збиваючих факторів та незвичного стану виконання, які проявились у вигляді високого ступеню розладу письмово-рухових навичок, які притаманні особам похилого віку у стані хвороби, що підтверджуються встановленими діагнозами [PERSON] (а.с. 144-145). Як встановлено судом у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповітів недійсними, треті особи: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Казак Ірина Юріївна (№202/7818/17 ((2/199/1499/19)), по якій 16.10.2019 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, таким чином, судом встановлено, що оспорювані заповіти особисто підписані заповідачем, отже відповідали його волі. Той факт, що висновком експертизи встановлено написання рукописного тексту від імені заповідача іншою особою, не є порушенням при його посвідченні, оскільки згідно до п. 1.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, у цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Як встановлено судом у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповітів недійсними, треті особи: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Казак Ірина Юріївна (№202/7818/17 ((2/199/1499/19)), по якій 16.10.2019 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, таким чином, закон не встановлює обов`язок власноручного написання підтвердження про прочитання вголос заповіту заповідачем, а встановлює обов`язок тільки щодо власноручного підпису заповіту заповідачем, що і було зроблено останнім. Суд критично ставиться до тверджень позивача щодо того, що заповіт мав бути посвідчений при свідках, так як заповідач не міг самостійно підписати заповіт через хворобу, оскільки такі твердження спростовуються висновком вищевказаної судової почеркознавчої експертизи про те, що підпис у оспорюваних заповітах належить заповідачу [PERSON] . Належних та допустимих доказів того, що через фізичні вади заповідач не міг сам прочитати заповіт, позивачем суду не надано. Таким чином, суд встановив, що підстави, передбачені ст. 1253 ЦК України для посвідчення оспорюваних заповітів при свідках, відсутні. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2019 р. набрало законної сили 04.03.2021 р., що підтверджується постановою Дніпровського апеляційного суду (а.с. 146-149). Відповідно до висновку експерта №630-19 від 07.05.2019 р. (а.с. 38-52) в підписах [PERSON] під текстом обох заповітів від 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р., виявлені стійкі ознаки збиваючих факторів та незвичного стану виконавця, які проявились у вигляді високого ступеню розладу письмово-рухових навичок (порушення координації руху І та II групи та просторової орієнтації), які притаманні особам похилого віку у стані хвороби, що підтверджується встановленими діагнозами [PERSON] - «Дифузійний атеросклероз та Атеросклероз сосудів головного мозку». Вказаним висновком експерта також встановлено, що рукописний текст під обома текстами заповітів, а саме: «Цей заповіт прочитано мною [PERSON] вголос та власноручно підписаний» вчинено не [PERSON] , а іншою сторонньою особою (а.с. 51-52). Процесуальні дії у справі: -ухвалою суду від 07.02.2020 р. заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявникові; -ухвалою суду від 19.03.2020 р. за клопотанням позивача призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» (49115, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Бехтерєва, будинок 1), на вирішення якої поставлені наступні питання: 1. чи страждав [PERSON] , [INFO] , станом на 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р. будь-яким психічним захворюванням, що позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними? 2. з урахуванням даних обстеження при проведенні судово-медичної експертизи №1102 від 28.05.2017 р. по факту смерті [PERSON] та висновків судової почеркознавчої експертизи №630-19 від 07.05.2019 р. чи мало місце прогресування хвороб, які були у [PERSON] станом з 2013 р. по час смерті [INFO] і які б позбавляли його можливості вчиняти осмислені дії без отримання медикаментозного лікування під час складання заповітів 09.02.2016 р. та 16.02.2016 р.; -ухвалою суду від 10.01.2022 р. провадження у справі поновлено; -ухвалою суду від 24.01.2022 р. в задоволенні заяви позивача про відвід судді Спаї В.В. відмовлено повністю; -ухвалою суду від 03.02.2022 р. в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Стрюк С.В. про закриття провадження у цивільній справі відмовлено повністю; -ухвалою суду від 03.02.2022 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту майнових прав позивача, як спадкоємця першої черги за законом, та регулюються ст.ст. 1233, 1247, 1248, 1253, 1254, 1255, 1257 ЦК України та пунктів 1.6, 1.7, 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Час відкриття спадщини визначається ч. 2 ст. 1220 ЦК України як день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК). За ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно з п. 1.1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Як встановлено судом на підставі заповіту від 16.02.2016 р., вказаний заповіт був написаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (тобто за допомогою комп`ютерного засобу). Вимоги ст. 1255 ЦК України встановлюють таємницю заповіту: нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. За ст. 1257 ЦК України (ч. 1) заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Щодо заявленої позивачем підстави для визнання правочину від 16.02.2016 р. недійсним - ст.ст. 1255, 1257 ЦК України, то за ст. 1257 ЦК України (ч. 1) заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. На підтвердження вимоги позову позивач надав письмовий доказ - висновок експерта №630-19 від 07.05.2019 р. Порушення вимог щодо посвідчення заповіту від 16.02.2016 р. знайшло вираз зовні у порушенні відповідачем - 2 таємниці заповіту від 16.02.2016 р., що підтверджується висновком експерта №630-19 від 07.05.2019 р. (а.с. 38-52), відповідно до якого рукописний текст під обома текстами заповітів, а саме: «Цей заповіт прочитано мною [PERSON] вголос та власноручно підписаний» вчинено не [PERSON] , а іншою сторонньою особою (а.с. 51-52). Відповідачем -2 у цій справі не спростовано, що написання рукописного тексту під обома текстами заповітів, а саме: «Цей заповіт прочитано мною [PERSON] вголос та власноручно підписаний» відбувалося не [PERSON] , а іншою сторонньою особою. Джерела отримання доказів вичерпані. Відповідно до ч. 1 ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. За ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Аналогічні положення містяться в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (п. 1.6. та п. 1.7. глави 3 розділу ІІ). Таким чином, вказана стаття ЦК та пункти Порядку передбачають: -написання заповіту заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів; -записання безпосередньо заповіту зі слів особи власноручно нотаріусом, Вказані дії (записати заповіт та написати рукописний текст під текстом заповіту) мають бути вчинені різними особами (нотаріусом та особою спадкодавцем), вони (тобто дії та особи) не є тотожними. Текст заповіту від 16.02.2016 р. не містить застереження про особи свідків. Суд погоджується із доводами позивача щодо того, що усі особи, які причетні або були залучені нотаріусом, як учасники при складанні та посвідченні заповіту, повинні бути встановлені і дані про них зазначені у заповіті із роз`ясненням їм положень даної статті. Недотримання вказаних норм ЦК та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (п. 1.6, 1.7 глави 3 розділ ІІ) свідчить про порушення відповідачем - 2 вимог щодо посвідчення заповіту (ст.ст. 1255, 1257 ЦК України). Відтак, вимога позову про визнання неправомірними дій приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. в частині порушення таємниці заповіту, посвідченого 16 лютого 2016 року (реєстровий номер 62), підлягає задоволенню. Відмовляючи в задоволенні вимоги позову про визнання незаконними дій нотаріуса при посвідченні 09.02.2016 р. заповіту за реєстром №43 через грубе порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та ст.ст. 1233, 1247, 1248, 1253, 1255 ЦК України, суд враховує положення статті 1254 ЦК України, відповідно до якої заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Виходячи з вищенаведеного, заповіт від 09.02.2016 р. був скасований повністю 16.02.2016 р. (тобто складеним заповітом від 16.02.2016 р.). Щодо вимоги позову про визнання недійсним заповіту [PERSON] на користь [PERSON] , який складений та посвідчений 16.02.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. за реєстром №62, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України). За змістом ст.ст. 202, 204 ЦК України правочин, різновидом якого є заповіт, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину (договору) стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За змістом ст.ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимоги про визнання недійсним заповіту з тієї підстави, що [PERSON] мав психічний розлад здоров`я, який позбавляв його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Призначена судом посмертна судово-психіатрична експертиза не була проведена за заявою позивача (а.с. 101). Предметом дослідження (за умови її проведення) було би визначення психічного стану [PERSON] на час вчинення правочину, що потребує наявних у експерта спеціальних знань, зокрема, чи усвідомлював спадкоємець під час вчинення правочину значення своїх дій та (або) міг керувати ними (що входить до предмета доказування). Втім, такого висновку експерта у справі не має. Суду не було надано доказів, які би в сукупності і логічному взаємозв`язку надали би змогу дійти до висновку про вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, наслідком чого є відмова в задоволенні даної вимоги позову з підстави, яка передбачена ст. 225 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відтак, чинним ЦК України передбачено визнання дійсним нікчемного правочину, тоді як визнання судом нікчемного правочину недійсним не вимагається. Як встановлено судом, правочин від 16.02.2016 р. - заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , складений та посвідчений 16.02.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. за реєстром №62, є нікчемним в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України, як такий, що складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, що знайшло вираз зовні у порушенні таємнці заповіту шляхом вчиненні невідомою сторонньою особою рукописного тексту під обома текстами заповітів, а саме: «Цей заповіт прочитано мною [PERSON] вголос та власноручно підписано». Відтак, його недійсність встановлена законом і визнання судом його недійсним не вимагається. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17 викладені висновки щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 р. (справа № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Згідно вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін (ч. 4 ст. 216 ЦК України). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (ч. 5 ст. 216 ЦК України). Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Щодо застосування наслідків нікчемного правочину в цій справі, то суду не було надано доказів у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження належності відповідачу спадкового майна (однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , капітального гаража № 1 за адресою: [ADDRESS] тощо), відповідне клопотання про витребування доказів учасниками справи не було заявлено, відтак, підстави для застосування судом наслідків недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, зокрема, про зобов`язання повернути другій стороні у натурі все, що одержано на виконання цього правочину, на даний час відсутні. Зазначене не позбавляє позивача пред`явити вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину в позовному провадженні окремо.

Outcome: partial