Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

АТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.02.2020 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №СL-265357, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 102 865 грн. 49 грн. на строк до 20.02.2025 за процентною ставкою 35% річних. Кредитні кошти надані на поточні потреби [PERSON] та на погашення (рефінансування) його кредитної заборгованості перед ПАТ «Банк Форвард», ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк». Позивач взяті на себе зобов`язання згідно з вказаним договором виконав в повному обсязі та виплатив суму кредиту, однак [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, в результаті чого станом на 28.08.2021 у нього утворилася заборгованість в сумі 117 637 грн. 52 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 95 156 грн. 89 коп. та заборгованості за відсотками в розмірі 22 471 грн. 63 коп. Щодо солідарного відповідача позивач вказує, що 21.02.2020 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] підписано Анкету-заяву №СL-265357 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] . Факт наявності зареєстрованого шлюбу також підтверджується штампом у паспорті [PERSON] . У Анкеті-заяві зазначено, що шляхом підписання цієї заяви [PERSON] підтверджує, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Позивач звертає увагу на судову практику, яка дозволяє залучати у спорах, в яких позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала у шлюбі - солідарним відповідачем іншого подружжя, навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. Оскільки [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, тому на думку позивача вказану заборгованість слід стягнути з них солідарно, так як подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. У зв`язку з викладеним, позивач просив, посилаючись на положення ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором №СL-265357 від 21.02.2020 у розмірі 117 637 грн. 52 коп., суму сплаченого судового збору в розмірі 2 270 грн. та суму витрат на професійну правову допомогу у розмірі 11 737 грн. 75 коп. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав суду\~заяву про\~розгляд справи\~за його\~відсутності,у якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзив не подала. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Урсаленко О.М. в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи представник відповідача завчасно був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив у встановлений судом строк не подав. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18, якщо представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для безумовного відкладення розгляду справи. Пунктами 10,11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини в від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії»). Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). У зв`язку із наведеним, суд бере до уваги, що судові засідання у справі, що передували даному, двічі відкладалися за клопотанням представника відповідача Марченкова С.В., судом не встановлено поважності причин його неявки у судове засідання, представник відповідача мав достатньо часу на реалізацію свого права на викладення відповідних аргументів у поданих суду процесуальних документах, та вважає, що із врахуванням положень ст.223 ЦПК України неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 21.02.2020 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CL-265357, відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит у розмірі 102 865 грн. 49 грн. строком до 20.02.2025 на поточні потреби та з метою рефінансування кредитів перед ПАТ «Банк Форвард», ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк», процентна ставка 35% річних, щомісячний платіж 3\~682 грн. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надав [PERSON] кредитні кошти, що підтверджується меморіальними ордерами від 21.02.2020 №10212970 на суму 26 010 грн., №10212712 на суму 8\~200 грн., №10212710 на суму 52\~620 грн., №10212972 на суму 16\~035 грн. Відповідач [PERSON] скористався наданими йому позивачем кредитними коштами,\~що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку про рух коштів, однак свої зобов`язання по поверненню кредиту не виконує, внаслідок чого станом\~на 28.08.2021 у нього утворилася заборгованість в сумі 117 637 грн. 52 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 95 156 грн. 89 коп. та заборгованості за відсотками в розмірі 22 471 грн. 63 коп. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст.ст.536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п.6.1, 6.2 Кредитного договору №CL-265357 від 21.02.2020 позичальник зобов`язаний повертати кредит в терміни та в порядку встановленому договором або додатком до нього. Згідно п.6.3 Кредитного договору позичальник щомісячно здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом. Отже, обов`язок повернення позичальником кредитних коштів, сплати процентів по їх використанню встановлені Кредитним договором. Також цей обов`язок передбачений ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1049 ЦК України. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Внаслідок невиконання свого зобов`язання у відповідача [PERSON] перед позивачем утворилася вищевказана заборгованість в розмірі 117 637 грн. 52 коп. АТ «Кредобанк» 08.10.2021 надсилав [PERSON] досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-265357 від 21.02.2020, що підтверджується описом вкладення, фіскальним чеком АТ «Укрпошта» та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак відповідачем [PERSON] досудова вимога залишена без виконання. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач [PERSON] прострочив погашення поточних платежів кредиту та нарахованих відсотків, належним чином не повертає отриманий кредит, не виконує взятих за договором зобов`язань, тому на користь АТ «Кредобанк» з відповідача підлягає до стягнення сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 117 637 грн. 52 коп. Щодо заявлених позовних вимог АТ «Кредобанк» до відповідача [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-265357 від 21.02.2020 суд дійшов до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, зважаючи на наступне. Як вказує позивач в обґрунтування позовних вимог, 21.02.2020 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] підписано Анкету-заяву №СL-265357 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] . Факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті [PERSON] про реєстрацію шлюбу від 17.07.2015. Крім цього, позивач посилається на те, що в Анкеті-заяві №СL-265357 від 21.02.2020 зазначено, що позичальник [PERSON] своїм підписом підтвердив, що сума отриманого кредиту є дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. За таких обставин, посилаючись на ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, позивач вважає за можливе залучити до даного спору солідарним відповідачем іншого з подружжя - дружину [PERSON] [PERSON] . Разом з цим, відповідно до ч.ч.1-3 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч.1, 2, 4 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З умов Кредитного договору №CL-265357 від 21.02.2020, укладеного між банком та [PERSON] , паспорту споживчого кредиту, анкети-заяви №CL-265357 вбачається, що це споживчий кредит на суму 102 865 грн. 49 грн., оскільки взятий на поточні потреби та з метою рефінансування кредитів споживача. Шляхом підписання анкети-заяви [PERSON] підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. У п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/ іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Враховуючи вищенаведене та з урахуванням вимог ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти за кредитним договором №CL-265357 від 21.02.2020 були використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для другого з подружжя. При цьому, договір поруки [PERSON] не підписувала, у Анкеті-заяві вона не підтвердила свою згоду на отримання її чоловіком кредиту, доказів того, що договір укладено в інтересах сім`ї матеріали справи не містять. Будь-яких інших документальних доказів того, що [PERSON] погодилася взяти на себе солідарне зобов`язання перед АТ «Кредобанк» позивачем не надано, а тому підстави для задоволення позову в частині позовних вимог до [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні. Таким чином у задоволенні позовних вимог АТ «Кредобанк» до [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на правничу допомогу суд враховує, що відповідно до ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат. Судові витрати розподіляються між сторонами в порядку ст.141 ЦПК України. Згідно зі\~ст.137\~ЦПК України\~витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом враховується, що згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надані ордер серії КС №573217 від 16.06.2020, свідоцтво серії ЧН №000531 від 30.11.2018 про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Павленка С.В., договір про надання правової допомоги від 11.02.2019 між АТ «Кредобанк» та Адвокатським об`єднанням «Бізнес і право», в особі директора Король-Єгорової Є.В. Позивач просив стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 11\~737 грн. 75 коп.. Разом з тим, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що АТ «Кредобанк» дійсно понесло витрати на правничу допомогу, матеріали справи не містять. Крім того, докази детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, в матеріалах справи також відсутні. Відтак, суд дійшов висновку, що у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, сплачений позивачем при поданні даного позову.

Outcome: partial