Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

Позивачем, [PERSON] , пред`явлено до суду позов до відповідача, фізичної особи підприємця [PERSON] , в якому позивач просив: визнати незаконним і скасувати наказ фізичної особи підприємця [PERSON] від 19 листопада 2021 року № 9 про звільнення його за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновити його на роботі на посаді водія; зобов`язати фізичну особу підприємця [PERSON] видати наказ про звільнення його за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП згідно поданої ним заяви від 20 липня 2021 року; стягнути з відповідача на його користь судові витрати; справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження. В обґрунтування своєї вимоги у позовній заяві позивач [PERSON] зазначив про те, що з 01 вересня 2018 року його було прийнято на роботу водієм до фізичної особи - підприємця [PERSON] (далі - відповідач). Позивач працював на великому вантажному автомобілі (фурі), перевозив вантажі на далекі відстані. Гараж, де стояв автомобіль в період між рейсами, знаходиться у [ADDRESS] . 01 липня 2021 року він повернувся з чергового відрядження, поставив автомобіль до гаража, ключі від автомобіля поклав в гаражі. Близько 15 години він поїхав на автобусі до місця свого проживання в місто Семенівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області. Коли він вже знаходився в автобусі, то йому зателефонував відповідач та запитував, де знаходяться документи щодо вантажів, на що він відповів, що вони знаходяться в автомобілі. 02 липня 2021 року йому знову зателефонував відповідач та став вимагати у нього грошові кошти в сумі 12000 гривень нібито в рахунок відшкодування за пошкоджені колеса, на що він відповів, що взагалі не розуміє суть претензій і нічого сплачувати не буде. На це відповідач повідомив, що більше він йому не потрібен як водій, до гаража та автомобіля він його допускати не буде, буде подавати заяву по правоохоронних органів на нього і взагалі сказав, що буде його звільняти по якійсь статті. Всі їхні розмови з відповідачем по телефону у наступні дні нічім не закінчувалися, відповідач далі наполягав, що він йому повинен віддати кошти в сумі 12000 гривень, і до роботи його не допускав. Фактично відповідач відсторонив його від роботи. Після цього, 20 липня 2021 року він написав на ім`я відповідача заяву про звільнення за власним бажанням та відправив її рекомендованим листом відповідачу, який відповідач отримав 27 липня 2021 року. Таким чином, 10 серпня (через два тижні) відповідач мав винести наказ про його звільнення за власним бажанням. Проте відповідач його звільняти відмовлявся. Через порушення відповідачем його трудових прав 20 серпня 2021 року він звернувся з заявою до Управління Держпраці у Чернігівській області. На своє звернення він отримав відповідь від 20 вересня 2021 року, згідно якої Управлінням Держпраці у Чернігівській області було проведено перевірку відповідача та встановлено його обов`язок звільнити його за власним бажанням 10 серпня 2021 року, який останній протиправно не виконав. Окрім того відповідачу було видано припис на усунення порушення трудового законодавства та складено протокол за ч. 1 ст. 41 КУпАП для притягнення до адміністративної відповідальності, який було скеровано до Семенівського районного суду Чернігівської області для розгляду. Згідно постанови Семенівського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року у справі № 744/1043/21 в діях відповідача було встановлено присутність окремих ознак кримінального правопорушення,\~передбаченого ч.\~1\~ст.\~172\~КК України\~(грубе\~порушення законодавства\~про працю),\~у зв`язку\~з чим\~закрито провадження\~та передано\~матеріали керівнику\~Новгород-Сіверської\~окружної прокуратури\~для вирішення\~питання про\~можливість початку\~досудового розслідування\~за ознаками\~кримінального правопорушення,\~передбаченого ч.\~1\~ст.\~172\~КК України. 19 листопада 2021 року відповідач надіслав позивачу наказ № 9 від 19 листопада 2021 року «Про звільнення за прогул», згідно якого його звільнено з 19 листопада 2021 року за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Також відповідач віддав йому трудову книжку, в якій під порядковим номером 7 відповідач вніс запис про його звільнення без поважних причин з 19 листопада 2021 року. Він вважає вищевказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, за слідуючих підстав. Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Єдиним доказом того, що працівник хоче розірвати трудовий договір за власним бажанням, є його письмова заява. Письмова заява про звільнення за власним бажанням була направлена позивачем рекомендованим листом та отримана відповідачем 27 липня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а також самим відповідачем під час його перевірки інспектором Держпраці Черняк Тетяною Юріївною. Таким чином, заява позивача вважається прийнятою і відповідач зобов`язаний був видати наказ про звільнення позивача за власним бажанням після двотижневого терміну, який відраховується з дня отримання відповідачем заяви про звільнення. Таким чином відповідач набув обов`язку видати наказ про його звільнення 10 серпня 2021 року. Отже, не видавши наказ про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач, на думку позивача, порушив вимоги ч. 1 ст. 38 КЗпП. Позивач вважає, що наказ відповідача від 19 листопада 2021 року про його звільнення за прогул є протиправним, адже він ніякого прогулу не вчиняв, позаяк вважався таким, що фактично звільнений за власним бажанням, оскільки трудовий договір в такому випадку розривається працівником односторонньо з попередженням роботодавця письмово за два тижні. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Якщо навіть припустити, що відповідач вважає прогулом час його не допуску до роботи в період з 02 липня 2021 року по 09 серпня 2021 року, то він мав право (не обов`язок) звільнити його за прогул, проте таким правом до 09 серпня 2021 року він не скористався. А вже з 10 серпня 2021 року відповідач набув обов`язку звільнити його за власним бажанням, проте такий обов`язок він чомусь не виконав. Ухвалою судді від 28 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, а справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити та пояснив про те, що, на його думку, позов підлягає задоволенню за обставин, викладених у позовній заяві. У судовому засідані представник позивача - адвокат Голик Євген Валерійович позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити та пояснив про те, що, на його думку, позов підлягає задоволенню за обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засідані позовні вимоги не визнав повністю, просив відмовити у їх задоволенні та дав пояснення, яке вказує на те, що позов, на його думку, задоволенню не підлягає. Представник відповідача адвокат Марченко Ніна Іванівна у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» позовні вимоги не визнала повністю, просила відмовити у їх задоволенні та дала пояснення, яке вказує на те, що позов, на її думку, задоволенню не підлягає. Суд, вислухавши осіб які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне позов задовольнити повністю за наступних встановлених судом обставин. У справі встановлено, що з 01 вересня 2018 року позивач [PERSON] працював водієм автотранспортних засобів у відповідача, фізичної особи підприємця [PERSON] . Починаючи з 02 липня 2021 року внаслідок певних непорозумінь з керівником [PERSON] не з`являвся на роботу та написав на ім`я фізичної особи підприємця [PERSON] заяву від 20 липня 2021 року про звільнення його з роботи за власним бажанням, яка була отримана роботодавцем 27 липня 2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. На виконання вказаної норми закону роботодавець, тобто фізична особа підприємець [PERSON] , був зобов`язаний видати наказ про звільнення водія [PERSON] після відпрацювання ним двотижневого терміну, який повинен відраховуватися з дня отримання роботодавцем заяви про звільнення. В даному випадку останнім робочим днем [PERSON] вважалося б 10 серпня 2021 року. Проте, у вказаний термін відповідачем не було видано наказ про звільнення позивача з роботи за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно поданої останнім заяви від 20 липня 2021 року. Позивач продовжував перебувати у трудових відносинах з відповідачем. У табелях обліку використаного робочого часу позивачу за липень 2021 року проставлено відмітки про неявки з нез`ясованих причин, за серпень 2021 року прогули, за вересень 2021 року - неявки з нез`ясованих причин, за жовтень 2021 року - неявки з нез`ясованих причин, за період з 01 листопада 2021 року по 15 листопада 2021 року - неявки з нез`ясованих причин, за період з 16 листопада 2021 року по 19 листопада 2021 року прогули. 11 листопада 2021 року відповідачем було направлено позивачу письмове оповіщення про необхідність надати пояснення щодо тривалої відсутності. 15 листопада 2021 року комісією у складі відповідача та двох водіїв [PERSON] та [PERSON] було складено акт № 2 про ненадання письмового пояснення водієм [PERSON] . Позивачу відповідачем було направлено письмове повідомлення від 15 листопада 2021 року про те, що відповідач залишає за собою право скласти акт про ненадання пояснень та приступити до оформлення документів для розірвання трудового договору на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул). Цього ж дня, 15 листопада 2021 року комісією у складі відповідача та двох водіїв [PERSON] та [PERSON] було складено акт № 4 про прогул (відсутність на робочому місці) водія [PERSON] , яким було засвідчено прогул на протязі всього робочого дня 15 листопада 2021 року. Наказом фізичної особи підприємця [PERSON] № 9 від 19 листопада 2021 року звільнено [PERSON] , водія автотранспортних засобів, з 19.11.2021 р. за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за всі дні невикористаної відпустки. Підставами наказу зазначені: акт про відсутність на робочому місці, акт про ненадання письмового пояснення причин відсутності на робочому місці. Вказаний наказ є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Єдиним доказом того, що працівник хоче розірвати трудовий договір за власним бажанням, є його письмова заява. Письмова заява про звільнення за власним бажанням була направлена позивачем рекомендованим листом та отримана відповідачем 27 липня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Таким чином, заява позивача вважається прийнятою і відповідач зобов`язаний був видати наказ про звільнення позивача за власним бажанням після двотижневого терміну, який відраховується з дня отримання відповідачем заяви про звільнення. Таким чином відповідач набув обов`язку видати наказ про звільнення позивача за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України 10 серпня 2021 року. Не видавши наказ про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач порушив вимоги ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Позивач дійсно тривалий час не з`являвся на роботу, проте перевірка по факту його відсутності на роботі розпочалася лише 11 листопада 2021 року, про що свідчать копії поданих стороною відповідача документів. Акт про прогул (відсутність на робочому місці) було складено 15 листопада 2021 року та засвідчено відсутність позивача на робочому місці лише саме цього дня. Наказ про звільнення позивача за прогул видано 19 листопада 2021 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадк у прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п. 2 ст. 147 КЗпП України звільнення є одним з заходів стягнення, який може бути застосовано до працівника за порушення трудової дисципліни. У відповідності зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці ; дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. У даному випадку, враховуючи наявність заяви позивача про звільнення з роботи за власним бажанням та встановлений чинним законодавством обов`язок відповідача звільнити працівника після закінчення двотижневого терміну після отримання заяви, датою закінчення якого є 10 серпня 2021 року, відповідач мав право звільнити позивача за прогули, допущені останнім в період часу до 09 серпня 2021 року, в строк не пізніше одного місяця з дня виявлення прогулів та не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. В період часу з 01 липня 2021 року по 19 листопада 2021 року позивач не звільнявся від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатістю та не перебував у відпустці. Відповідачу було відомо про відсутність позивача на роботі в період часу з 01 липня 2021 року по 09 серпня 2021 року, тобто на день винесення спірного наказу минуло вже більше одного місяця з часу виявлення прогулів, допущених до 10 серпня 2021 року, тому відповідач не мав права звільняти позивача за допущені прогули, у зв`язку із закінченням строку застосування дисциплінарного стягнення. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають повному задоволенню, наказ відповідача про звільнення з роботи позивача за прогул без поважних причин за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а позивач підлягає поновленню на роботі з подальшим його звільненням з роботи за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Оскільки позов підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 копійок внаслідок задоволення двох позовних вимог немайнового характеру, а також сплачені витрати на професійну правничу допомогу на користь позивача у заявленому стороною позивача розмірі - 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок, який підтверджується квитанцією № 066902 від 24 червня 2022 року (а. с. 78), довідкою-розрахунком по наданню правової допомоги позивачу [PERSON] у цивільній справі № 744/1199/21 за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] про поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії від 24 червня 2022 року (а. с. 79), актом виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 24 червня 2021 року (а. с. 80).

Outcome: approved