Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача і просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість за Договором позики у розмірі 871 515,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 142 098,15 грн, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 15 січня 2018 року він з відповідачем уклали Договір позики № 1, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 40 800,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 15 січня 2019 року. Станом на 29 жовтня 2021 року відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, борг у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим за Договором позики у нього існує заборгованість у розмірі 871 515,00 грн. Також позивач просив додатково стягнути з відповідача інфляційні втрати від суми позики, що за період з 01.02.2019 по 29.10.2019 складають 142 098,15 грн. 17 лютого 2022 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва за вищевказаним позовом відкрито провадження по справі. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, якою також позов підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15 січня 2018 року позивач з відповідачем уклали Договір позики № 1, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 40 800,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 15 січня 2019 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Станом на 29 жовтня 2021 року відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, борг у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим за Договором позики у нього існує заборгованість, яку позивач визначив у гривневому еквіваленті, що складає 871 515,00 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У такому разі, якщо порушено грошове зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати, на думку суду, стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а передбачені цією ж нормою проценти річних як санкція за порушення грошового зобов`язання мають бути стягнуті. Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що внаслідок знецінення лише грошова одиниця України (гривня) підлягає індексації, а іноземна валюта, яка була предметом позики, не підлягає. Така правова позиція неодноразово підтверджена рішеннями Верховного Суду, в яких зазначено, що індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому зазначена норма ЦК може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобов`язання у гривні. У зв`язку з вищенаведеним суд не вбачає законних підстав для стягнення інфляційних втрат, які нараховані на іноземну валюту. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 8 715,15 грн, які підтверджуються долученими до справи квитанціями про їх оплату. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження своїх вимог стороною позивача не надано деталізацію витрат, погодинного розрахунку та акту виконаних робіт, відтак суд вважає правильним у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити. На підставі викладеного, ст. 525, 526, 527, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial