Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Дніпровський міський центр зайнятості (далі - Позивач) в особі свого представника звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 09.07.2020 року [PERSON] (далі - Відповідач) звернулася до Дніпровського міського центру зайнятості із заявою про надання їй статусу безробітного та із заявою про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю. Відповідним наказом центру зайнятості відповідачу надано статус безробітного та під підпис ознайомлено з правами та обов`язками зареєстрованих безробітних. Однак, згідно даних Єдиної інформаційно - аналітичної системи Державної служби зайнятості та Пенсійного фонду України було виявлено, що [PERSON] у період перебування на обліку в Дніпровському міському центрі зайнятості, як безробітна одночасно знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «ОПТТОРГ-15». Таким чином, відповідачем були порушені умови перебування на обліку в центрі зайнятості, що призвело до незаконно отриманої допомоги по безробіттю, яка підлягає поверненню. Наказом центру зайнятості № 31 від 15.03.021 року було прийнято рішення вжити заходів щодо стягнення коштів з [PERSON] у сумі 23 864 грн. 85 коп., виплачених як допомога по безробіттю за період з 20.07.2020 року по 27.01.2021 року, у зв`язку із чим на її адресу було надіслано претензію № 1082 від 17.03.2021 року про повернення коштів. Однак, на теперішній час зазначені кошти добровільно не повернуті. У зв`язку з вищевикладеним, представник позивач змушена звернутися до суду та просити стягнути з [PERSON] на користь Дніпровського міського центру зайнятості незаконно отриману допомогу по безробіттю за період з 20.07.2020 року по 27.01.2021 року у розмірі 23 864 грн. 85 коп. та судовий збір у розмірі 2 270 грн. 00 коп. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві представник Дніпровського міського центру зайнятості зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за її відсутності, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Відповідач у судове засідання не з`явилася про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, ніяких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, яка належним чином була повідомлена і від якої не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені нею причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила та не подала відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до Дніпровського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітної від 09.07.2020 року, до якої додала власноруч заповнену персональну картку № [NUMBER] , відповідно до змісту якої надала згоду на перевірку достовірності інформації наданої нею. Матеріалами справи підтверджено, що витягом з наказів про прийнятті рішення по [PERSON] ПК № 045020070900062 вбачається, що наказом від 09.07.2020 року № НТ 200709 [PERSON] надано статус безробітного. Матеріалами справи також підтверджено, що згідно наказу від 09.07.2020 року № НТ 200709 [PERSON] призначено допомогу по безробіттю та розпочато виплату допомоги по безробіттю. Судом також встановлено, що відповідно до Акту № 33 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 01.03.2021 року було проведено обмін інформацією з Державною податковою адміністрацією України та Пенсійним фондом України. Згідно отриманої інформації, перебуваючи на обліку в центрі зайнятості, як безробітна [PERSON] з 20.07.2020 року по 04.08.2020 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ОПТТОРГ -15». Вказана обставина наявності трудових відносин підтверджується листом ТОВ «ОПТТОРГ-15» № 223 від 12.02.2021 року, наказом такого суб`єкта господарювання про прийняття відповідача на роботу з 20.07.2020 року та наказом № 1523-к від 04.08.2020 року про звільнення [PERSON] . Судом також встановлено, що 15.03.2020 року Дніпровським міським центром зайнятості видано Наказ № 31 про повернення незаконно отриманих коштів, виплачений як допомога по безробіттю та на виконання даного наказу [PERSON] , у зв`язку із чим на адресу відповідача направлено лист № 1082 від 17.03.2020 року про повернення коштів. Оскільки вказана претензія залишилась з боку відповідача без реагування, суд вважає, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. До зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або інших умовах, передбачених законодавством (ст. 4 Закону України "Про зайнятість населення"). У відповідності до п. 1 ч. 1ст.43 Закону України "Про зайнятість населення", статус безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Частиною 2статті 43 Закону України "Про зайнятість населення", статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (ч. 3ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення"). Згідно п.п. 1, 9 ч. 1статті 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: зайнятості особи; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг). Як визначено абз. 5 ч. 1ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати відповідно до Закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (ч. 3ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"). Отже, неповідомлення особою обставини, яка не дає право їй для визнання її безробітною, свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття " є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення. Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 545/164/17-ц. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, а також з правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 06 лютого 2019 року, які відповідно до вимог ч. 4ст. 263 ЦПК України враховуються судом при ухваленні рішення. Враховуючи наведене, добросовісність безробітного полягає у своєчасному повідомленні відповідного центру зайнятості про втрату ним права на отримання допомоги по безробіттю. Частиною 1ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Абзацом 1 п. 6 Порядку розслідування страхових випадків обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого спільним Наказом Міністерства праці та соціальної політики України і Державної податкової адміністрації України № 60/62 від 13.02.2009 року, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку (абз. 3 п. 6 Порядку). Системний аналіз вищевказаних норм свідчить, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг, при цьому підставою для стягнення з відповідача суми виплаченого забезпечення є встановлення умисного невиконання обов`язків та зловживання ними застрахованою особою. Суд зазначає, що в поданій заяві про надання статусу безробітного від 09.07.2020 року, відповідач зазначила, що не відноситься до зайнятого населення та через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно, а також остання ознайомлена з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, що визначені Законами України "Про зайнятість населення", «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Суд констатує, що не подання відповідачем відомостей про її перебування у трудових відносинах з ТОВ «ОПТТОРГ -15», є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення нею про виникнення таких обставин свідчить про невиконання нею своїх обов`язків. Суд не встановив обставин передбаченихст. 1215 ЦК України щодо можливості неповернення відповідачем безпідставно набутої допомоги через недобросовісність з її боку. Відтак, суд вважає, що відповідач допустила умисне невиконання обов`язків та зловживання ними, тому в її діях є ознаки недобросовісності, які допускають повернення безпідставно отриманої допомоги по безробіттю. Такі висновки, узгоджуються з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постановах від 06 жовтня 2021 року по справі № 754/17336/19 та від 15 квітня 2020 року по справі 756/16673/17. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явилася, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надала, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Також, за змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved