Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

07 вересня 2020 року на адресу суду надійшла позовна заява, у якій представник позивача просить стягнути з відповідача на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова кошти в сумі - 184495 (сто вісімдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто п`ять) грн. 81 грн. що включає: основну сума боргу 145746 (сто сорок п`ять тисяч сімсот сорок шість) гривень 25 коп.; Збитки від інфляції (з урахуванням встановленого індексу інфляції) 33375 (тридцять три тисячі триста сімдесят п`ять) гривень 89 коп.; 3) 3% відсотки річних від простроченої суми - 5373 (п`ять тисяч триста сімдесят три) гривні 66 коп. в рахунок відшкодування витрат на навчання, компенсації інфляційних та 3% річних на суму вартості навчання за порушення строків відшкодування. Крім того, стягнути з Відповідача на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова понесені судові витрати в розмірі - 2767 (дві тисячі сімсот шістдесят сім) гривень 44 коп. В обґрунтування поданої позовної заяви зазначає, що 1 вересня 2008 року між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. та відповідачем, у зв`язку із зарахуванням Відповідача на навчання за державним замовленням, було укладено Угоду про підготовку лікаря №1558. Укладена з Відповідачем Угода про підготовку лікаря № 1558 відповідає формі яка уміщена в додатку № 1 до Порядку. Відповідно до угоди, укладеної між Позивачем і Відповідачем, останній зобов`язувався отримавши вищу освіту за державним замовленням з присвоєнням йому кваліфікації «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. Виконуючи вимоги п. 8.3 Порядку та взяте на себе зобов`язання згідно Угоди. Позивач забезпечив останнього місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов`язувався відпрацювати не менше трьох років. З даною пропозицією Відповідач добровільно погодився під розпис 01.03.2017. Позивач взяті на себе зобов`язання передбачені Угодою виконав в повному обсязі. Проте відповідач відпрацював за вказаним місцем направлення з 01.08.2019 по 15.11.2019 (3.5 місяці) і звільнився за власним бажанням. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, Відповідачу було надіслано лист-вимогу про добровільне відшкодування вартості навчання в сумі 181343 грн. 31 коп. Відповідач до теперішнього часу вартість навчання та цільову адресну грошову допомогу до державного бюджету не відшкодував і відповіді на лист-вимогу не надав. Ухвалою Летичівського районного суду від 10.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Летичівського районного суду від 15.03.2021 року провадження у справі зупинено до винесення судового рішення Великою Палатою Верховного Суду по цивільній справі № 607/3693/17. Ухвалою Летичівського районного суду від 17.01.2022 року провадження у справі поновлено. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без їхньої участі за наявними матеріалами справи. Позовну заяву повністю підтримують та просять задовольнити. Представник відповідача подала заяву про часткове визнання позову у сумі 88 200 гривень. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи без її участі, з урахуванням заяви про часткове визнання позову. Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам (частина третя статті 53 Конституції України). Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування випускників ВНЗ), підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю. Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1. Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Указ Президента № 77/96) особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до Державного бюджету повну вартість навчання. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування № 367), пунктом 6 цього Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди від 01 вересня 2006 року), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2006 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2006 року) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ). Відповідно до висновків Великої палати Верховного суду, викладених у Постанові від 26.01.2021 року (Справа № 607/3693/17, провадження № 14-151цс20) вирішуючи аналогічні спори, судам слід керуватись таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років. ЄСПЛ вважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави. У справі Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду. Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Судом встановлено, що відповідно до Направлення №103 від 06 липня 2011 року, [PERSON] направляється на навчання за спеціальністю «лікувальна справа». Після закінчення навчального закладу [PERSON] повинен бути направлений в один із лікувально-профілактичних закладів, розташованих у сільській місцевості Летичівського району Хмельницької області. Відповідно до угоди про підготовку лікаря №1558, укладеної між Вінницьким національним медичним університетом імені М. І. Пирогова та [PERSON] , останній зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету варіть навчання в установленому порядку. Виконання зобов`язань позивачем підтверджується: -Витягом з наказу № 383 від 23.06.2017 року, відповідно до якого студенту 6-го курсу медичного факультету № 1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] присвоєно кваліфікацію ЛІКАРЯ і видано Диплом спеціаліста від 24.06.2017 року серії СІ7 № 023919; -Сертифікатом ліцензійного іспиту в галузі знань Медицина від 07.06.2017 року № 1078/2017; -Обліковою карткою випускника Вінницького національного медичного університетом імені М. І. Пирогова 2017 року випуску; -Повідомленням до направлення на роботу; -Направленням на роботу № 73 від 30 березня 2017 року; -Карткою працевлаштування випускника від 24 червня 2017 року. Відповідно до повідомлення №580 від 27.11.2019 року, [PERSON] , який був зарахований на посаду лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії після закінчення навчання в інтернатурі з 01.08.2019 року - звільнений зі займаної посади 15.11.2019 року за власним бажанням. Відповідно до Довідки про стан заборгованості № 18/128 від 23 червня 2020 року, станом на 22.06.2020 року загальна сума заборгованості [PERSON] 184 495 грн. 81 коп. [PERSON] добровільно підписуючи угоду від 01 вересня 2008 року, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання. У той же час, суд бере до уваги доводи відповідача щодо розміру заборгованості, зокрема, що, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, вбачається, що розмір вартості навчання, який позивач оцінив у 184 495 грн. 81 коп., не підтверджується жодними допустимими доказами, оскільки позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості [PERSON] , не зазначено вартості навчання аналогічного медичного працівника за той самий період на умовах контракту, відсутня формула за якою проводився розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат, не вказано період, за який проведено розрахунок. Внаслідок відсутності даного розрахунку неможливо дійсно встановити реальні затрати медичного університету на підготовку одного студента, без суми прибутку, яка входить до загальної вартості контрактного навчання. Даний висновок узгоджується і з судовою практикою. Зокрема, на підставі розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням, складеного та підписаного головним бухгалтером і заступником ректора медичного університету Велика Палата Верховного Суду винесла Постанову від 20 вересня 2021 року по справі № 607/3693/17. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню у сумі 88 200 грн., що дорівнює вартості навчання за контрактом на цій же спеціальності та дорівнює загальному розміру вартості навчання, яка підтверджується: копією наказу №170 від 23.05.2011 р., копією наказу № 54 від 13.02.2012 р., копією наказу № 18 від 16.01.2013 р., копією наказу № 31 від 12.05.2014 р., копією наказу №118 від 26.03.2015 р., копією наказу № 202 від 24.05.2016р.,копією наказу №221 від 24.05.2017 р.. Також частково підлягає задоволенню сума витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог (п.3 ч.1 ст.141 ЦПК України) і з відповідача на користь позивача слід стягнути 1323 грн. (88 200х100%:184495,81=47,80; 2767,44х47,80%:100%=1323 грн.).

Outcome: partial