Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі територіальної громади села Біївці Богуславського району Київської області до Богуславської міської ради Київської області та [PERSON] , в якій просить суд визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право, визнати незаконним та скасувати рішення двадцять першої сесії п`ятого скликання Біївецької сільської ради від 24.09.2008 року за № 174-21-У про затвердження технічної документації по оформленню державного акту на право власності на землю та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,4876 га та [PERSON] земельної ділянки площею 1,9855 га на території [ADDRESS] , також просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку\~ [PERSON] серії ЯЗ № 446492 з кадастровим номером 3220680301:01:008:0012 площею 1,4876 га з цільовим призначеннямдля ведення особистого селянського господарства, що зареєстрований 16.12.2008 за № 010803000181 та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] серії ЯЗ № 446491 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220680301:01:008:0011 площею 1,9855 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що зареєстрований 16.12.2008 за № 010803000180. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що Кагарлицькою місцевою прокуратурою встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області. Так, у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018111190000120 від 04.07.2017 встановлено, що рішенням двадцять першої сесії п`ятого скликання\~ Біївецької сільської ради від 24.09.2008 року № 174-21-У затверджено технічну документацію по оформленню державних актів на право власності на землю та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,4876 га та [PERSON] земельну ділянку площею 1,9855 га на території [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення Біївецької сільської ради [PERSON] видано державний акт на право власності серії ЯЗ №446492 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220680301:01:008:0012 площею 1,4876 га для ведення особистого селянського господарства, що зареєстрований 16.12.08 за № 010803000181 та [PERSON] видано державний акт на право власності серії ЯЗ № 446491 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220680301:01:008:0011 площею 1,9855 га для ведення особистого селянського господарства, що зареєстрований 16.12.08 за№ 010803000180. Водночас, передача земельних ділянок у власність відбулася з порушенням вимог Земельного та Водного кодексів України, оскільки\~ вказані земельні ділянки з кадастровими номерами 3220680301:01:008:0012 та 3220680301:01:008:0011 накладаються на водні об`єкти, передані у власність всупереч прямій забороні ст.ст. 59, 60, 61 Земельного кодексу України. Крім того, порушений порядок передачі спірних земельних ділянок у власність, передбачений ст. 118 Земельного кодексу України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Так, згідно інформації ТУ Держгеокадастру у Київській області № 10-10- 0.222-3132/2-19 від 06.03.2019, земельні ділянки з кадастровими номерами 3220680301:01:008:0012 та 3220680301:01:008:0011 відведені за рахунок земель водного фонду та за рахунок земель загального користування с. Біївці Богуславського району Київської області. Територіальна громада села Біївці, як власник спірних земельних ділянок делегує Біївецькій сільській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам її власника. Таким чином, розпорядження Бїївецькою сільською радою земельними ділянками всупереч вимогам законодавства, не може вважатись вираженням волі територіальної громади. З огляду на те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади села Біївці поза її волею пред`явлення прокурором позову відповідає вимогам закону. Незаконним набуттям [PERSON] та [PERSON] права власності на спірні земельні ділянки порушено інтереси держави в особі територіальної громади, адже з комунальної власності протиправно вибули земельні ділянки водного фонду, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області від 26 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначене підготовче засідання. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року замінено первісного відповідача Біївецьку сільську раду Богуславського району Київської області на належного відповідача, яким є Богуславська міська рада. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Відповідач Богуславська міська рада свого представника в судове засідання не направила, натомість 21.04.2022 міським головою подано заяву, в якій зазначено, що позов визнається та просять розглянути справу без їхнього представника. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Божок М.І. позов не визнав та стверджував, що Біївецька сільська рада Богуславського району Київської області при прийнятті рішення про затвердження технічної документації по оформленню державного акту на право власності на землю та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,9855 га на території [ADDRESS] , діяла правомірно у спосіб передбачений земельним законодавставом. Також просив застосувати наслідки пропуску прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та відмовити в позові з цих підстав. Суд, заслухавши прокурора, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи,\~ встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням двадцять першої\~ сесії п`ятого скликання Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області від 24.09.2008 року № 174-21-У затверджено технічну документацію по оформленню державних актів на право власності на землю та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,4876 га та передано [PERSON] земельну ділянку площею 1,9855 га на території [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення Біївецької сільської ради [PERSON] видано державний акт на право власності серії ЯЗ № 446492 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220680301:01:008:0012 площею 1,4876 га для ведення особистого селянського господарства, що зареєстрований 16.12.08 за № 010803000181 та видано [PERSON] видано державний акт на право власності серії ЯЗ № 446491 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220680301:01:008:0011 площею 1,9855 га для ведення особистого селянського господарства, що зареєстрований 16.12.08 за № 010803000180. [PERSON] померла [INFO] , згідно даних спадкового реєстру спадкова справа після її смерті не заводилася, що підтверджено інформацією Богуславської районної державної нотаріальної контори від 10.04.2019 (а.с. 38). Судом встановлено, що вказані земельні ділянки, які передані у власність [PERSON] та [PERSON] , були відведені за рахунок земель загального користування та земель водного фонду. Так, згідно інформації ТУ Держгеокадастру у Київській області № 10-10-0.222-3132/2-19 від 06.03.2019, земельні ділянки з кадастровими номерами 3220680301:01:008:0012 та 3220680301:01:008:0011 відведені за рахунок земель водного фонду та за рахунок земель загального користування с. Біївці Богуславського району (а.с. 22). Згідно інформації Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось № 45/02-1 від 15.02.2019 земельні ділянки з кадастровими номерами 3220680301:01:008:0012 та 3220680301:01:008:0011 є частиною водного об`єкту - ставу, що розташований на струмку без назви )місцева назва р. Біївка), правій притоці р. Рось в адміністративних межах Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області (а.с. 23). Відповідно до інформації Центральної геофізичної обсерваторії № 17-08/339 від 14.02.2019 водний об`єкт, що розташований поряд із спірними земельними ділянками це природний водний об`єкт - річка Без назви, є правобережною притокою р. Рось та, відповідно до класифікації річок України, належить до малих річок (а.с. 24). Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зокрема, ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Так, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, в тому числі, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) та землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Стаття 83 Земельного кодексу України встановлює, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. До таких земель відносяться: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності та земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Пунктом 4 вказаної статті визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду. За змістом ч.ч.1,2 ст.58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Як передбачено у ч.ч.1, 2 ст. 60 ЗК України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Відповідно до ст.88 Водного кодексу України, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Статтею 59 Земельного кодексу України установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування. Відповідно ст. 60 Земельного кодексу України установлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територісіо з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво. Органи державної влади, рівно як і органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями передавати у приватну власність землі водного фонду для ведення особистого селянського господарства. Крім того, органом місцевого самоврядування при предачі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] порушений порядок передачі спірних земельних ділянок у власність, передбачений ст. 118 Земельного кодексу України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Так, порядок передачі земельних ділянок у власність громадянам встановлений п. п. 6 - 10 ст. 118 Земельного кодексу України, зокрема п. 10 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, чинній на момент розроблення технічної документації) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, згідно Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2006 проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли: земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення; земельна ділянка придбана на конкурентних засадах (за результатами земельних торгів). Відповідно до пп. 9-11 Порядку проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, в подальшому підлягає державній експертизі, і після позитивного висновку подається до уповноваженого органу, який передає земельні ділянки у власність. Крім того, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (в редакції, чинній на момент розроблення технічної документації) передбачено випадки проведення обов`язкової землевпорядної експертизи, зокрема обов`язковій землевпорядній експертизі на той час підлягали усі проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] передавалися земельні ділянки, межі яких не були визначені в натурі (на місцевості). Вказане підтверджується тим, що, межі земельної ділянки були винесені 12.09.2008, а тому повинен був розроблятися проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не технічна документація щодо складання державних актів, що посвідчують право власності, як наслідок обов`язкова землевпорядна експертиза проекту землеустрою не проводилася, що підтверджується інформацією ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-10-0.222-3132/2-19 від 06.03.2019. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 152 Земельного кодексу України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки, який здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. З огляду на викладене, рішення двадцять першої сесії п`ятого скликання Біївецької сільської ради від 24.09.2008 № 174-21-V року про затвердження технічної документації по оформленню державного акту на право власності на землю та передачі у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,4876 га та [PERSON] земельну ділянку площею 1,9855 га на території [ADDRESS] , являється незаконним\~ та підлягає скасованню на підставі ст.ст. 16, 21, 323 Цивільного кодексу України та ст.ст. 152, 155 Земельного кодексу України. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.І ст. 126 Кодексу право власності на земельну ділянку посвідчуються державним актом. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До прийняття рішення та реєстрації права власності на земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] спірні земельні ділянки перебували у комунальній власності. Відповідно до ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Так, спірні земельні ділянки водного фонду на підставі рішення Біївецької сільської ради з порушенням вимог земельного та водного законодавства відведено у приватну власність [PERSON] та [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, на підставі вказаного рішення останніми отримані державні акти на право власності на землю. Таким чином, заявлені позовні вимоги щодо визнання недійсними рішень та визнання недійсними державних актів на право власності на землю пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного й того ж майна - спірних земельних ділянок. Окрім того, вимога щодо визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку є похідною і залежить від задоволення основної вимоги про визнання недійсними рішень Біївецької сільської ради. Щодо доводів представника позивача про пропуск прокурором строків позовної давності, суд вказує на таке. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.99, передбачено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. З огляду на вказані правові норми, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури є належним позивачем у справі. Оскільки прокурор належними та допустимими доказами довів заявлені позовні вимоги, а відповідачі доводи прокурора не спростували, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідачів на користь позивача підлягають витрати на сплату судового збору у розмірі 3842,00 грн., тобто по 1921,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved