Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

Позивач, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що між ним та відповідачем 09 червня 2018 року укладено усний договір позики, згідно із яким він позичив [PERSON] 66000 грн., які останній зобов`язався повернути до 01 січня 2019 року. При фактичному одержанні вказаної позичальником суми надано розписку від 09 червня 2018 року. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав та не повернув борг у визначений в договорі строк. В зв`язку із наведеним, просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції у сумі 78 226.49 грн., три проценти річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання що складає 5783 грн, пеню за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 41871.09 грн та судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Райх Лариса Михайлівна подала заяву, в якій просить розглядати справу у її та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач будучи належно повідомлений про час та місце розгляду справи, у встановленому законом порядку у судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд до відома не поклав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, дійшов наступних висновків. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20. Судом встановлено, що згідно власноручно написаної розписки від 09 червня 2018 року, [PERSON] , відповідач у справі позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 66000 гривень, які зобов"язується віддати до 01 січня 2019 року. Додатково зазначив, що гроші отримав претензій немає (а.с. 5). У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач свої зобов`язання не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі суми позики з урахуванням індексу інфляції, три проценти річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст. 81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Відтак є обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних за порушення виконання зобов`язання за ст. 625 ЦК України. Оскільки відповідачем суму боргу не повернуто в обумовлений в розписці строк в повному обсязі, то право позивача порушено, а тому підлягає судовому захисту. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки наявність боргового документа у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед ним. Враховуючи наведене, суд ввжає можливим стягнути із відповідача на користь позивача 78226,49 гривень боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 5783 грн. як три проценти річних від простроченої суми за не виконання грошового зобов`язання. Щодо заявленої вимоги про стягнення пені за невиконання зобов`язання суд вважає наступне. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Як встановлено із матеріалів справи за виконання зобов`язання в самій розписці від 09 червня 2018 року розмір пені не визначався. За наведених обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у сумі 41 871,09 грн. Згідно із статтею 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі даного позову до суду позивачем сплачено 1 258,81 грн судового збору. Оскільки позов задоволено частково (на 66,73 %), тому відшкодуванню підлягають судові витрати в сумі 840 грн. та витрати на правову допомогу, оскільки вони зумовлені захистом порушеного права. На підставі наведеного та ст.ст. 526, 546, 549, 625,1046-1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial