Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

У березні 2022 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ № 102-к від 01 лютого 2022 року Про відсторонення від роботи [PERSON] , виданого директором Комунального підприємства Міський тролейбус (надалі КП «Міський тролейбус»), поновити [PERSON] на роботі на посаді кондуктора громадського транспорту в службу експлуатації депо № 1, а також стягнути з КП Міський тролейбус суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розрахунку 494,47 грн. за кожен робочий день, а всього 11867,28 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] з вересня 2019 року працює у КП Міський тролейбус на посаді кондуктора громадського транспорту в службу експлуатації депо № 1. 01 лютого 2022 року позивача відстроронено від посади. Підставою для відсторонення зазначено те, що позивач не надала документи, що підтверджують факт щеплення проти COVID-19 або довідку про тимчасові чи постійні протиопоказання до вакцинації проти COVID-19. Позивач вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки її відсторонення від роботи є безпідставним, порушує її права на працю. Позивач зазначає, що відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27 січня 2021 року щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим та є добровільним для всіх груп населення. Також, вакцини від COVID-19 не пройшли повний обсяг клінічних досліджень, зокрема не вивчено побічних ефектів і протиопоказань, відсутня інформація про всі можливі ризики для здоров`я, а також ефективність та безпеку. Вакцинація від COVID-19 здійснюється лише за наявності згоди особи. Для позивача вказана вакцинація має ознаки примусу, при цьому відмова від вакцинації має для позивача тяжкий наслідок втрату роботи та єдиного джерела для існування. Саме заклад охорони здоров`я має встановити факт ухилення від проведення профілактичного щеплення, тому підставою для відсторонення від роботи може слугувати не факт ненадання працівником документу на підтвердження вакцинації, а подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Позивач вважає, що факт відмови працівника від обов`язкового профілактичного щеплення або ухилення в його проведенні має встановлюватися на основі письмових документів, які мають бути отримані роботодавцем у встановленому законом порядку. Відмова працівника у наданні свого документу про вакцинацію не вказує на його відмову від вакцинації чи її відсутність, а вказує на бажання працівника не розголошувати певні відомості про себе, що свідчить про відсутність законних підстав у роботодавця про відсторонення від роботи. В оскаржуваному наказі про відсторонення відсутній висновок роботодавця про наявність або відсутність щеплення позивача і не вказує на відмову позивача здійснити таке щеплення чи ухилення у його здійсненні, що вказує на те, що наказ не містить жодного обґрунтування та не може вважатися законним. Ухвалою суду від 14 березня 2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 29 березня 2022 року до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача позовні вимоги не визнав. В обґрунтування вказано, що Постановою КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходiв з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керiвникiв державних органiв покладено обов`язок щодо здійснення контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Відповідно до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники, які підлягають обов`язковим профілактичним щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 працівники Комунальних підприємств. Оскільки відповідач є комунальним підприємством, а позивач його працівником, то на виконання вищевказаних нормативних актів, відповідачем було видано наказ № 102-к від 01 лютого 2022 року за яким позивач, яка працює на посаді кондуктора громадського транспорту з контролю Д1, відсторонена від роботи з 01 лютого 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту усунення причин, що зумовили таке відсторонення. Крім того, до видання вказаного наказу позивач 24 січня 2022 року була повідомлена про те, що щеплення проти COVID-19 для працівників підприємства є обов`язковим, їй було запропоновано до 30 січня 2022 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або відповідний висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації, а також позивач повідомлялась про те, що у разу ненадання до 30 січня 2022 року вказаних документів, то її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст.12 «Про захист населення від інфекційних хвороб». У зв`язку з тим, що у встановлений строк позивач не надала документу, який підтверджує вакцинацію або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, підприємством було видано оскаржуваний наказ. Доводи позивача щодо її дискримінації, порушення її прав та примусу до експериментального медичного втручання є безпідставними, оскільки позивач мала право вибору вакцини проти COVID-19, а сертифікат вакцинації або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації не містить лікарської або медичної таємниці, при цьому право позивача на працю було тимчасово обмежено, оскільки в силу професійної діяльності щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для позивача. 18 квітня 2022 року позивачем подано відповідь на відзив, у якому наполягали на задоволенні позову, вказуючи, що ні Постановою КМУ від 09.12.2020 року № 1236, ні наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 не встановлено обов`язку проходження працівниками профілактичного щеплення проти COVID-19, а тому законних підстав для відсторонення позивача від роботи не передбачено. Також, не встановлено порядку та термінів проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 ні трудовим договором, ні наказом про прийняття на роботу, ні посадовою інструкцією, а також щеплення проти COVID-19 не передбачено у Календарі обов`язкових профілактичних щеплень. Відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», обов`язковим профілактичним щепленням підлягають працівники окремі категорії працівників у зв`язку із особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разу необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної саністрно-епідемологічної служби вони до роботи не допускаються. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень передбачає, що у разі відмови від обов`язкового профілактичного щеплення лікар має право взяти письмове підтвердження, а у разі відмови засвідчити це актом у присутності свідків. Відповідачем самостійно складено акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 в присутності свідків, що не є підставою для відсторонення від роботи, оскільки саме лікар повинен засвідчувати відмову від щеплення.. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимоги ст.ст.6,12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язквого профілактичного щеплення чи акт, складеного у присутності свідків, відмова позивача від вакцинації не була зафіксована належним чином, у позивача не було відібрано пояснень, не витребувано письмове підтвердження відмови, що фіксується лікарем. Також, відповідно до наказу № 234-к від 09 березня 2022 року позивача допущено до роботи з повним робочим днем з 09 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні. У судовому засіданні представник позивача адвокат Мотуз О.В.\~позовні\~вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 02 вересня 2019 року працює у КП "Міський тролейбус" на посаді кондуктора громадського транспорту в службі експлуатації депо № 1, що підтверджується трудовою книжкою (а.с.12). Згідно повідомлення № 851 від 24 січня 2022 року КП Міський тролейбус було повідомлено позивача про те, що з 31 січня 2022 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників підприємства. На підставі наказу МОЗ Про затвердження Змін до Переліку професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від 30 листопада 2021 року № 2664 та пункту 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 необхідно надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань проти гострої респіраторної хвороби проти COVID-19. Наведено посилання на списки пунктів щеплень та центрів масової вакцинації, а також попереджено, що у разу ненадання до 30 січня 2022 року одного із вказаних документів, 31 січня 2022 року працівника буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та ст.12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб. Також зазначено, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу про призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності. (а.с.34). Від отримання примірнику повідомлення позивач [PERSON] відмовилась, про що складено відповідний Акт від 24 січня 2022 року, працівниками КП Міський тролейбус, начальником маршрутів [PERSON] , оператором АСООП [PERSON] , в.о. оператора з випуску [PERSON] , згідно якого працівник депо № 1 дільниці Рокувата [PERSON] відмовилась ставити підпис про те, що вона ознайомлена з повідомленням № 851 від 24 січня 2022 року (а.с.35). Відповідно до Акту від 31 січня 2022 року № б/н, складеного працівниками КП Міський тролейбус начальником маршрутів [PERSON] , оператором АСООП [PERSON] , оператором з випуску [PERSON] ,о [PERSON] відмовилась надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (а.с.36). Відповідно до наказу директора КП Міський тролейбус Приходько О.Я. № 102-к від 01 лютого 2022 року, виданого на підставі\~частини 1 статті 46 КЗпП України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ зі змінами та доповненнями, наказу МОЗ України Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням від 30 листопада 2021 року № 2664, пункту 41-6 Постанови КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 № 851 від 24 січня 2022 року, акту про відмову від отримання повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 24 січня 2022 року, акту про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01 лютого 2022 року, у зв`язку з ненаданням підтверджуючих документів щодо проведення щеплення проти COVID-19 або медичного висновку (довідки) про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я або ПЛР тесту не менше ніж за 72 години до робочої зміни, [PERSON] , кондуктора громадського транспорту з контролю Д1, відсторонено від роботи з 01 лютого 2022 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту усунення причин, що зумовили таке відсторонення (надання підтверджуючих документів або відповідних довідок) або до закінчення дії карантину (а.с. 13). З наказу директора КП Міський тролейбус Приходько О.Я. № 234-к від 09 березня 2022 року вбачається, що на підставі наказу МОЗ України № 380 від 25.02.2022 року Про зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153, [PERSON] допущено до роботи з повним робочим днем на посаді кондуктора громадського транспорту депо № 1 дільниці Рокувата з 09 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні (а.с.45). Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 зроблено висновок про те, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (стаття 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). Відповідно до статті 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно із пунктами б, г статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частини 1, 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року, МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, видає накази, організовує та контролює їх виконання. Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». При цьому, накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами. Так, наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), який доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року. Відповідно до п.9 Переліку № 2153 з доповненнями, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, серед іншого, комунальних підприємств, установ та організацій. В примітці до Переліку № 2153 зазначено, що обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу) встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року на території України діє карантин, який продовжено до 31 березня 2022 року. Таким чином, позивач, будучи працівником комунального підприємства КП Міський тролейбус, за відсутності абсолютних медичних протипоказань, підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на період дії карантину. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача протипоказань до проведення профілактичного щеплення суду не надано. Відповідно ст.27\~Закону України\~«Про забезпечення санітарного\~та епідемічного\~благополуччя населення»,\~обов`язковим\~профілактичним щепленням\~для запобігання\~поширенню інших\~інфекційних захворювань\~підлягають окремі\~категорії працівників\~у зв`язку\~з особливостями\~виробництва або\~виконуваної ними\~роботи.\~У разі\~необгрунтованої відмови\~від щеплення\~за поданням\~відповідних посадових\~осіб державної\~санітарно-епідеміологічної\~служби вони\~до роботи\~не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до п.19 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011\~ № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 55), факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за\~формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником. За змістом ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Суд відхиляє посилання представника позивача на порушення відповідачем процедури відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності подання про необґрунтовану відмову позивача від щеплення відповідних посадових осіб санітарно-епідеміологічної служби та відсутності зафіксованої лікарем відмови від щеплення, оскільки оформлення згоди або відмови від щеплення здійснюється виключно медичним працівником як фіксація вільного волевиявлення громадянина, і будь-яка участь у даному процесі сторонніх осіб, в тому числі роботодавця законом не передбачена. При цьому, судом встановлено, що позивач [PERSON] , будучи працівником комунального підприємства, працюючи кондуктором у громадському транспорті у безпосередньому близькому контакті з невизначеним колом населення, як на час видання оскаржуваного наказу так і на час розгляду справи не бажає здійснювати обов`язкове щеплення проти COVID-19, оскільки не довіряє якості наявних в Україні вакцин, проте до жодного медичного закладу [PERSON] не зверталась, своє волевиявлення у вигляді відмови від щеплення жодним чином не зафіксувала, що на думку суду свідчить про фактичне ухилення позивача від обов`язкового щеплення та є достатньою та законною підставою для відсторонення від роботи кондуктора громадського транспорту. Посилання позивача на небажання розголошувати відомості про стан свого здоров`я, суд також відхиляє як такі, що не ґрунтуються на законі, оскільки відомості щодо наявності щеплення або відомості про наявність протипоказань до щеплення не становлять лікарської таємниці, що не підлягає розголошенню. Вирішуючи питання щодо правомірності дій відповідача по відстороненню позивача від роботи, суд також зазначає наступне. Пунктом 41-6 Постанови Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу) визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відстороняються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи - один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. У справі «Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи.\~Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах. З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. Отже, держава, встановивши правило про те, що працівники які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників навчального закладу, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав щеплення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Таким чином, суд вважає правомірними дії адміністрації КП Міський тролейбус, як комунального підприємства, згідно Переліку Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, що полягали у відстороненні позивача від роботи наказом № 102-к від 01 лютого 2022 року, а вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 позивача була законною та виправданою з огляду на принцип превалювання суспільних інтересів над особистими правами окремо особи. Отже суд вважає необґрунтованими посилання позивача на порушення її конституційного права на працю, оскільки відсторонення позивача від роботи було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, при цьому трудові відносини з [PERSON] не були припинені, наказу про її звільнення не видавалось, а обмеження допуску до роботи позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки суспільства, тому підстави для визнання незаконним і скасування оспорюваного наказу відсутні. Враховуючи, що позовні вимоги в частині скасування наказу № 102-к від 01 лютого 2022 року про відсторонення позивача від роботи є безпідставними та задоволенню не підлягають, у іншій частині похідних позовних вимог щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід також відмовити. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи результат вирішення спору, відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed