Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивач за первісним позовом) подав до суду позов до [PERSON] (відповідач), у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У даному будинку також зареєстрований відповідач по справі, який не проживає у ньому понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей у будинку немає, будинком він не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні він, ні члени його сім`ї відповідачу не чинили. Відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження його майном. [PERSON] подав зустрічний позов (а.с.43), в якому просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в доступі до будинку [ADDRESS] та надати йому ключі від вхідних дверей в зазначений будинок. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] , не пускає його у спірний будинок та відмовляється дати ключі. З даного приводу він звертався у поліцію та до селищної ради. Його права на доступ до спірного будинку можуть бути відновлені шляхом зобов`язання відповідача надати ключі від будинку та не чинити перешкоди позивачу в користуванні будинком. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Первісний позов підтримує повністю та просить його задовольнити. Зустрічний позов повністю заперечує та просить відмовити у його задоволенні. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) у судове засідання не з`явився, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи не подав. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) подано заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримання первісного позову та заперечення проти зустрічного позову (а.с.29, 60). Відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) подано заяву про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з ознайомленням з позовом (а.с.27), заяву про надіслання йому копії позовної заяви (а.с.36). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 17.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.22-23). Ухвалою підготовчого засідання від 31.01.2022, 05.04.2022 відкладено підготовче засідання (а.с.30, 54). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/1897/21 відповідача [PERSON] (а.с. 35, 65). Ухвалою підготовчого засідання від 05.04.2022 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано у одне провадження з первісним позовом (а.с.52-53). Ухвалою підготовчого засідання від 17.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.62-63). Ухвалою судового засідання від 20.06.2022 постановлено проводити розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с.67). Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що первісний позов підлягає задоволенню повністю, а у зустрічному позові слід відмовити повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.10.2009, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] . Спадщина складається з житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, без самовільно побудованого сараю «Ж», що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.6, 61). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованого 15.12.2009, встановлено, що право приватної власності на будинок по [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с.7). Згідно з даними Будинкової книги та довідки ЦНАП виконавчого комітету Бібрської міської ради Львівського району Львівської області №771 від 25.11.2021, по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 16.06.1987 та [PERSON] з 23.03.1995 (а.с.8-9, 10). Актами режиму проживання заявника від 28.05.2021, 23.11.2021 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає. Зі слів сусідів, [PERSON] протягом останніх десяти років за даною адресою не проживає (а.с.11, 12). У заявах від 06.01.2022, адресованих Стрийському районному відділу поліції та Новострілищанській селищній раді [PERSON] зазначив, що [PERSON] виганяє його з дому, в якому він зареєстрований і має право проживати. Просить вжити заходів для усунення перешкод для його проживання по місцю реєстрації ( а.с.44, 45). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому його родича, який не проживає у ньому тривалий час, а також у зв`язку з наявністю, на думку позивача за зустрічним позовом, у нього перешкод з боку власника спірного будинку у користуванні цим будинком. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі ЦК України), Житлового кодексу України (далі ЖК України) та Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі Закон № 1871-IX). Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина 2 статті 406 ЦК України). За змістом статті 2 Закону № 1871-IX , орган реєстрації виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи. Згідно з вимогами пункту 6 частини 1 статті 24 Закону № 1871-IX, орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до\~приписів частин\~4,\~5\~статті 9\~ЖК України ніхто\~не може\~бути виселений\~із займаного\~жилого приміщення\~або обмежений\~у праві\~користування жилим\~приміщенням інакше\~як з\~підстав і\~в порядку,\~передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно з\~вимогами статті 160 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У цьому будинку має зареєстроване місце проживання двоюрідний брат [PERSON] [PERSON] , однак тривалий час (протягом десяти років) за цією адресою не проживає. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) аргументуючи обґрунтованість поданого ним позову та заперечуючи проти зустрічного позову, покликається на те, що [PERSON] тривалий час не проживає у належному йому будинку без поважних причин та не цікавиться ним, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у будинку не тримає, перешкоди у користуванні будинком йому не чиняться. Водночас, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом), аргументуючи необґрунтованість поданого первісного позову та обґрунтованість зустрічного позову, покликається на наявність у нього перешкод з боку [PERSON] у користуванні спірним житловим будинком. Надаючи оцінку аргументам сторін суд зазначає таке. Суд вважає за необхідне спочатку надати оцінку аргументам сторін щодо обґрунтованості зустрічного позову. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, за винятком випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Аналізуючи надані [PERSON] на підтвердження обґрунтованості його позову заяви, адресовані у поліцію та орган місцевого самоврядування про наявність в нього перешкод у користуванні спірним житловим будинком, суд доходить переконання, що такі не заслуговують на увагу, оскільки вони не містять доказів отримання їх адресатами, а також відсутні результати їх розгляду цими ж адресатами. Також, матеріали справи не містять інших доказів, які б узгоджувалися з цими заявами та підтверджували достовірність викладених у них обставин. Крім цього, суд звертає увагу на дату написання цих заяв, а саме: 06.01.2022, тобто такі написані вже після подання первісного позову, що, за відсутності інших належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості зустрічного позову, викликає обґрунтовані сумніви у достовірності змісту цих заяв. Покликання [PERSON] у зустрічному позові на норми права, які регламентують права та обов`язки членів сім`ї, суд вважає помилковими, оскільки [PERSON] спільно з [PERSON] не проживає, спільного побуту не веде і взаємних прав та обов`язків не має, а відтак не є членом сім`ї [PERSON] . Зважаючи на викладене, суд вважає зустрічний позов необґрунтованим, тому такий задоволенню не підлягає. Щодо обґрунтованості первісного позову, суд зауважує, що [PERSON] протягом тривалого часу (десяти років) відсутній за зареєстрованим місцем проживання і ним не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності у нього реального інтересу до житла, у якому він має зареєстроване місце проживання. Позиція [PERSON] хоч і свідчить про невтрату ним інтересу до житла за зареєстрованим місцем проживання, однак, на переконання суду такий інтерес є сумнівним та непереконливим. Суд наголошує на тому, що [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , не пов`язаний з ним спільним побутом, правами та обов`язками, не веде з ним спільного господарства. Хоч у [PERSON] , не зважаючи на тривале непроживання у спірному житловому будинку, зберігається інтерес до нього, однак на переконання суду, цей інтерес не може переважати право власності [PERSON] у цій ситуації, оскільки, як вже зазначалося судом вище, [PERSON] не є ані членом сім`ї [PERSON] , ані колишнім його членом. Суд вважає вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] права користування спірним будинком пропорційними переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з огляду на те, що позивач є власником житлового будинку, вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб, та на утримання будинку, відповідач не є членом його сім`ї і має інше місце проживання (яке хоч і не належить йому на праві власності, однак в якому він проживає). Таким чином, на переконання суду, інтереси [PERSON] , як власника та користувача цим житлом, перевищують інтереси [PERSON] , у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, тому право [PERSON] на користування цим житловим будинком підлягає припиненню на вимогу його власника ( [PERSON] ) на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю узгоджується з правовими висновками, зробленими Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18, та Великою Палатою Верховного Суду 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Суд зауважує, що застосування судом до спірних правовідносин норми, на яку не покликалася позивач за первісним позовом, відповідає принципу jura novit curia («суд знає закони») та узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі 917/1739/17. Виходячи з того, що Закон України від 5 листопада 2021 року № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані з реєстрацією та зняттям особи із зареєстрованого місця проживання (перебування), положення цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Суд зазначає, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю. На підставі статей 319, 321, 383, 391, 401-403, 406 Цивільного кодексу України, статей 2, 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», статей 9, 150 Житлового кодексу України та

Outcome: approved