Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

24 травня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури, Богородчанська районна державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна. В обґрунтування вимог зазначив, що постановою слідчого прокуратури Богородчанського району Гринди І.І. від 9 липня 2007 року у кримінальній справі № 272923 по обвинуваченню позивача за ч.2 ст.368 КК України накладено арешт на належне йому майно, в тому числі на земельні ділянки та грошові кошти. Вироком Надвірнянського районного суду від 25 лютого 2008 року позивача визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України та призначено покарання - три роки позбавлення волі з конфіскацією половини належного йому майна. Вирок в частині конфіскації майна був направлений на виконання до відділу ДВС Богородчанського районного управління юстиції. 23 вересня 2008 року державним виконавцем цього відділу Пилипчук Н.О. складено акт про відсутність майна, що підлягає конфіскації. Постановою державного виконавця від цього ж числа виконавчий лист № 1-10, виданий 25 лютого 2008 року, повернутий до Надвірнянського районного суду. 10 вересня 2020 року позивачем набуто право власності на житловий будинок загальною площею 162.6 квадратних кілометра в [ADDRESS] . В листопаді-грудні 2000 року позивач став власником земельних ділянок: площею 0.25 га - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; площею 0.1769 га та 0.10 га в урочищі «Озвори» з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Дані земельної ділянки знаходяться в селі Стара Гута Івано-Франківського району. В ході державної реєстрації права власності на житловий будинок та земельної ділянки позивачу стало відомо, що 20 липня 2007 року нотаріусом Богородчанської нотаріальної державної контори, який є спеціальним об`єктом на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, на підставі постанови слідчого прокуратури Богородчанського району від 09 липня 2007 року, внесено відомості в Державний реєстр прав про обтяження. Згідно з записом в Державному реєстрі є невизначене майно, все рухоме і нерухоме майно, земельна ділянка площею 0,25 га за №141, державний акт на право власності на землю ІФ 01-09-2-000141, земельну ділянку площею 0,30 га за номером 142 державний акт на право приватної власності на землю ІФ 01-09-2-000142, які знаходяться в с. Гута Богородчанського району Івано-Франківської області. Відомості про право власності на дану земельну ділянку внесені нотаріусом в Державний реєстр помилково оскільки на той час таких у позивача не було. Дані земельної ділянки належать на право власності його односельчанину і однофамільцю [PERSON] . Про відсутність таких у моїй власності свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомосте про обтяження у виді арешту на невизначене рухоме і нерухоме майно позбавляє позивача права розпорядитися майном набутим в даний час. Зазначає, що арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування судового розгляду та виконання вироку. Вирок Надвірнянського районного суду від 25 лютого 2008 року в частині конфіскації майна виконаний 23 вересня 2008 року, шляхом складення акту про відсутність майна, що підлягає конфіскації. У 2020 році позивач повністю відбув покарання за вироком суду. Судимість відповідно до ст.89 КПК України погашена. Після відбуття покарання втручання у його право власності у виді арешту майна набуває свавільного характеру. Арешт майна, застосований у кримінальній справі як засіб забезпечення виконання завдань кримінального судочинства, втратив відповідну концептуальну властивість. З метою захисту свого права на власність позивач звертався з позовом до Богородчанського відділу ДВС України в Івано-Франківські області про зобов`язання зняти арешт з невизначеного майна в порядку адміністративного судочинства. Рішенням Івано-Франківського адміністративного окружного суду від 17 лютого 2022 року в задоволені позову відмовлено. Рішення мотивоване тим, що державний виконавець, повертаючи виконавчий лист до Надвірнянського районного суду з актом про відсутність майна, що підлягає конфіскації не в праві був вирішувати питання про зняття арешту, відповідно до ст..37 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (справа №300/7880/21) . В зв`язку з викладеним, просив скасувати арешт невизначеного майна, належного йому на праві власності, реєстраційний номер обтяження 5338630, зареєстрованого 20 липня 2007 року реєстратором - Богородчанською районною нотаріальною конторою на підставі постанови слідчого прокуратури Богородчанського району Івано-Франківської області від 09 липня 2007 року. Зобов`язати Богородчанську районну державну нотаріальну контору виключити відомості про обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Ухвалою від 25 травня 2022 року відкрито провадження по справі та постановлено розглядати справу у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідачам визначено строк для надання відзиву на позов. 09 червня 2022 року у встановлений строк до суду надійшов відзив на позов відповідача Івано-Франківської обласної прокуратури. Зазначають, що виконання вироку суду у частині конфіскації майна проводилось відділом ДВС Богородчанського РУЮ, [PERSON] , як учасник виконавчого провадження на підставі положень ст. 287 КАС України має право звернутись до адміністративного суду із позовною заявою. Така правова позиція сформована Великою Палатою Верховного суду у постанові від 19 червня 2019 року, справа 383/493/18. Просили провадження по справі закрити з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, просить позов задовольнити та прийняти рішення на підставі обставин викладених у позові та за наявними в матеріалах справи письмових доказів. Відповідач по справі Івано-Франківська обласна прокуратура проти розгляду справи у спрощеному проваджені без виклику сторін заперечень не мала. Представник відповідача Богородчанської районної державної нотаріальної контори, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори, відзив на позовну заяву не подав, проти розгляду справи у спрощеному проваджені без виклику сторін заперечень не мав. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, дійшов висновку про таке. Встановлено, що постановою слідчого прокуратури Богородчанського району Гринди І.І. від 9 липня 2007 року у кримінальній справі № 272923, порушеної стосовно [PERSON] за ч.2 ст.368 КК України, накладено арешт на належне йому майно, в тому числі на земельні ділянки та грошові кошти (а.с.5). Вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2008 року позивача визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України та призначено покарання з застосуванням ст. 69 КК України, - три роки позбавлення волі з конфіскацією половини належного йому на праві приватної власності майна (а.с.6-8). На підставі вказаного судового рішення, Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області, 25 лютого 2008 року, було видано виконавчий лист №1-10 про конфіскацію в [PERSON] половини належного йому на праві приватної власності майна. 23 вересня 2008 року державним виконавцем цього відділу Пилипчук Н.О. складено акт про відсутність майна, що підлягає конфіскації (а.с.10). Постановою державного виконавця від 23 вересня 2008 року, виконавчий лист № 1-10, виданий 25 лютого 2008 року, повернутий до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, оскільки державним виконавцем було встановлено, що майно, яке можна конфіскувати належного на праві приватної власності боржнику [PERSON] відсутнє(а.с.11). З наданого позивачем копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 вересня 2020 року, вбачається, що останній, 10 вересня 2020 року набув право власності на житловий будинок загальною площею 162.6 квадратних кілометра в [ADDRESS] (а.с.15). З наданих позивачем копій витягів з Державного земельного кадастру (а.с.15-23), вбачається, що останній став власником земельних ділянок: площею 0.25 га - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; площею 0.1769 га та 0.10 га в урочищі «Озвори» з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Дані земельної ділянки знаходяться в селі Стара Гута Івано-Франківського району. З дослідженої судом копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.. , від 20 серпня 2021 року (а.с.12-14), вбачається, що на підставі постанови (слідчого) прокуратури Богородчанського району від 9 липня 2007 року, реєстратором Богородчанська районна державна нотаріальна контора, 20 липня 2007 року за реєстраційним номером 5338630, було зареєстровано обтяження, тип обтяження арешт нерухомого майна; суб`єкт обтяження [PERSON] ; об`єкт обтяження: невизначене майно, все рухоме і нерухоме майно, земельна ділянка площею 0,25 га за №141, державний акт на право власності на землю ІФ 01-09-2-000141, земельну ділянку площею 0,30 га за номером 142 державний акт на право приватної власності на землю ІФ 01-09-2-000142, які знаходяться в с. Гута Богородчанського району Івано-Франківської області. Як зазначає позивач, відомості про право власності на вказані об`єкти нерухомості були внесені нотаріусом в Державний реєстр помилково, оскільки його анкетні данні: прізвище, ім`я, по-батькові співпали з його односельчанином та однофамільцем - [PERSON] . Разом з цим, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про обтяження у виді арешту на невизначене рухоме і нерухоме майно, позбавляє позивача права розпорядитися майном, яке належить йому на цей час на праві власності. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно - та їх обтяжень", обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Із прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 404 КПК України в редакції 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, якщо у виправданого або у, особи, щодо якої справа закрита, були вилучені документи, цінності та інші предмети чи був накладений арешт на майно, копія вироку, що набрав законної сили, або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції направляються відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей та інших предметів, а також для зняття арешту з майна. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу, передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення справи до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Судовий розгляд кримінальної справи, в межах якої на майно позивача накладено арешт, закінчено ухваленням судового рішення - вироку суду, який виконано. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У постанові Верховний Суду від 30.06.2020 р., справа N 727/2878/19, провадження N 14-516цс19 зазначено: "Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства" (п. 42 Постанови). Зі змісту правового висновку, сформульованого Верховним Судом в постанові від 15 травня 2019 (справа N 372/2904/17-ц), випливає, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на не правомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним раніше Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26 цс 13. Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Поняття "охоронюваний законом інтерес" розуміється як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином, з урахування того, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на не правомірне обмеження права позивача на нерухоме майно. У рішенні ЄСПЛ у справі "Uzan та інші проти Турції" (скарги N N 19620/05, 41487/05, 17613/08 и 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити "справедливий баланс" між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном). Оскільки, право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, зважаючи на те, що вказаний арешт перешкоджає позивачу в повному обсязі реалізувати свої права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги законні і обґрунтовані. Таким чином, обтяження у виді арешту на нерухоме майно підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо доводів відповідача Івано-Франківської обласної прокуратури, що виконання вироку суду у частині конфіскації майна проводилось відділом ДВС Богородчанського РУЮ та [PERSON] , як учасник виконавчого провадження на підставі положень ст. 287 КАС України має право звернутись до адміністративного суду із позовною заявою, то суд вважає їх помилковими. Так, слід зазначити, що вирок Надвірнянського районного суду від 25 лютого 2008 року в частині конфіскації майна, виконаний 23 вересня 2008 року, шляхом складення акту про відсутність майна, що підлягає конфіскації та повернення з цих підстав виконавчого документу. Разом з цим, як було встановлено під час розгляду справи, арешт на майно позивача було накладено не державним виконавцем під час виконання вироку суду у частині конфіскації майна [PERSON] , а відповідно до постанови слідчого прокуратури Богородчанського району від 9 липня 2007 року під час досудового розслідування у кримінальній справі № 272923 відносно [PERSON] за ч.2 ст.368 КК України, як захід забезпечення кримінального провадження. За таких обставин доводи відповідача Івано-Франківської обласної прокуратури, є необгрунтованими.

Outcome: approved