Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» звернулося до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. На обгрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що наказом від 15.11.2016 року №49/ЛГк позивачем прийнято на роботу [PERSON] на посаду водія автотранспортних засобів з 17.11.2016 року на безстроковий строк. 30.06.2018 року о 04 год. 00 хв., за адресою: м.Київ, вул.Конєва,7, водій ТОВ « СІЛЬПО-ФУД» [PERSON] , під час виконання трудових обов`язків та керуючи автомобілем ГАЗ-33021., н.з. [NUMBER] (застрахований в ПАТ «СК «Українська Страхова група», поліс АК/8787093, термін дії з 30.06.2018 року до 29.06.2019 року) порушив п.10.9 Правил дорожнього руху України, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ LANOS, н.з. [NUMBER] (застрахований власником транспортного засобу [PERSON] в ПрАТ СК «ВУСО» на підставі договору страхування наземного транспорту №4977792-02-10-40 від 21.02.2018 року з полісом АК/8400255), під керуванням водія [PERSON] . В результаті ДТП потерпілих по життю та здоров`ю не було, транспортні засоби отримали механічні пошкодження та за результатами ДТП оформлено європротокол. Згідно рахунку-фактури №Ко-К-000000000000230 від 05.07.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «ЗАЗ Lanos», в результаті порушення відповідачем п.10.9 ПДР, склала 21069,64 грн. За договором страхування ПрАТ СК «ВУСО» виплатило суму страхового відшкодування в розмірі 11441,72 грн. у відповідності до страхового акту від 11.07.2018 року. На підставі ч.1 ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. В свою чергу, положення ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає виконання обов`язку з відшкодування шкоди, завданою винною особою та яка застрахувала свою цивільну відповідальність - страховиком (винної особи), тобто ПрАТ СК «Українська страхова група». ПрАТ СК «Українська страхова група» здійснила виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ СК «ВУСО» в межах ліміту та з урахуванням зносу транспортного засобу, в розмірі 11441,72 грн. Таким чином, залишилися невідшкодовані фактичні витрати ПрАТ СК «ВУСО» в розмірі 8804,42 грн, які не були покриті страховою виплатою. 07.09.2020 року між ПрАТ СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір №07/09/2020 про відступлення права вимоги відшкодування в порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договору страхування №4977792-02-10-40. Первинно ФОП [PERSON] звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з позовною заявою про відшкодування збитків в порядку регресу. По результатам розгляду справи 15.03.2021 року винесено рішення, яким в задоволенні позовних вимог фізичної особи - підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу - відмовлено з тих підстав, що він виконував трудові обов`язки і відповідати має роботодавець - ТОВ «СІЛЬПО-ФУД». Відносно ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» провадження було закрито, оскільки на думку суду справа підлягала розгляду в рамках господарського судочинства. Після розгляду судової справи, 28.05.2021 року ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» отримало від ФОП [PERSON] акт (вимогу) про відшкодування збитків в порядку регресу №06510-02 від 16.09.2020 року, в якій вимагалося перерахувати різницю між отриманою страховою виплатою від страхової компанії винуватця ДТП відповідача та фактичною виплатою по договору страхування наземного транспорту №4977792-02-10-40 від 21.02.2018 року від ПрАТ «СК «ВУСО» у розмірі 8804,42 грн. Оскільки відповідно до ч.11 ст.1172 та ч.2 ст.1187 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, позивачем було сплачено 8804,42 грн. в порядку регресу ФОП [PERSON] , що підтверджується копією платіжного доручення № 6896205 від 01.07.2021 року. Стаття 130 КЗпП України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. На підставі ст.135-1 КЗпП України позивачем було укладено з [PERSON] письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. В ч.1 ст.1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Позивачем було сплачено 8804,42 грн. в порядку регресу ФОП [PERSON] , що підтверджується копією платіжного доручення № 6896205 від 01.07.2021 року. Про оплату суми збитків, ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» проінформувало листом №УВБ10/14-7965 07.07.2021р. Таким чином, у позивача виникає право регресу у розмірі 8804,42 грн, які були сплачені за спричинені збитки, в результаті порушення п.10.9 ПДР [PERSON] під час виконання трудових обов`язків. Просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» в порядку регресу матеріальні збитки у розмірі 8804,42 грн. Крім цього, просив стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду справи,\~в судове\~засідання не з`явився та про причини своєї неявки, в суд не повідомив. Підстав, передбачених ст.223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи не встановлено, у зв?язку з чим судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно наказу №49/ЛГк від 15.11.2016 року відповідач [PERSON] перебуває в трудових відносинах з ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», яке є власником автомобіля «Газ 33021». 30.06.2018 року в м.Київ відбулась ДТП за участі транспортного засобу марки «ГАЗ 33021» під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля марки «ЗАЗ Lanos» під керуванням [PERSON] , в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Згідно європротоколу, складеного 30.06.2018 року, [PERSON] , керуючи автомобілем «ГАЗ 33021», рухаючись заднім ходом, не вибрав безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив наїзд на автомобіль «ЗАЗ Lanos». [PERSON] погодився з обставинами ДТП та визнав свою винуватість. Згідно рахунку-фактури №Ко-К-000000000000230 від 05.07.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «ЗАЗ Lanos» склала 21069,64 грн. За заявою власника автомобіля «ЗАЗ Lanos» [PERSON] , ПрАТ СК «ВУСО», яке було страховиком за договором добровільного страхування наземного транспорту «ЗАЗ Lanos» №4977792-02-10-40, виплатило суму страхового відшкодування в розмірі 20246,14 грн. у відповідності до страхового акту від 11.07.2018 року. Відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ 33021» ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК8787093 в ПрАТ СК «Українська страхова група», яке здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ СК «ВУСО» в межах ліміту, передбаченого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в розмірі 11441,72 грн. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 року зазначила, що відповідно до частини другої\~статті 1187 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої\~статті 1187 ЦК України\~визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Згідно з підпунктами «г» і «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1\~статті 38 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV\~страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо ДТП визначено в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам\~ПДР; а також якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1\~статті 33 цього Закону. Таким чином, норми спеціального\~Закону №1961-IV\~надають страховику, який виплатив страхове відшкодування, альтернативне право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, у визначених Законом\~випадках. Однак, згідно із частиною першою\~статті 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм статей 1187 та 1172\~ЦК України\~дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки\~\~- роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13). Судом також встановлено, що 07.09.2020 року між ПрАТ СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір №07/09/2020 про відступлення права вимоги відшкодування в порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договору страхування №4977792-02-10-40. Оскільки відповідно до ч.11 ст.1172 та ч.2 ст.1187 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» в порядку регресу було сплачено ФОП [PERSON] 8804,42 грн. як різницю між отриманою страховою виплатою від страхової компанії винуватця ДТП та фактичною виплатою по договору страхування наземного транспорту №4977792-02-10-40 від 21.02.2018 року від ПрАТ «СК «ВУСО», що підтверджується копією платіжного доручення №6896205 від 01.07.2021 року. Згідно ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як вбачається із матеріалів справи, 17.11.2016 року та 30.04.2020 року між ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» та [PERSON] укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю працівника). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1\~цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій форму тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним. Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №686/12599/17. З огляду\~на те,\~що відповідно\~до вказаного\~Переліку посад\~і робіт\~відповідач [PERSON] \~не відноситься\~до категорії\~працівників,\~з якими\~укладається договір\~про повну\~матеріальну відповідальність,\~суд приходить\~до висновку,\~що на\~відповідача можебути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, що передбачено ч.1 ст.132 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Відповідно до абз.3 п.2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Оскільки позивачем в порядку регресу було сплачено ФОП [PERSON] 8804,42 грн. в липні 2021 року, суд вважає, що середній місячний заробіток відповідача слід обчислювати виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто за травень та червень 2021 року. Як вбачається із довідки про доходи №001876/СФ від 25.04.2022 року, заробітна плата відповідача [PERSON] становила у травні 2021 року в розмірі 16089,16 грн., у червні 2021 року в розмірі 14984,69 грн. Таким чином, середній місячний заробіток відповідача на посаді водія автотранспортних засобів складав 15536,92 грн. (16089,16 х 14984,69 = 31073,85 : 2 = 15536,92). З огляду на встановлені обставини та вимоги ч.1 ст.1191 ЦК України, ч.1 ст.132 КЗпП України, враховуючи те, що розмір прямої дійсної шкоди є меншим від середнього місячного заробітку відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» в повному об?ємі. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову в повному об?ємі, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 2481 грн.

Outcome: approved