Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

29.12.2021 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, припинення права користування житловим будинком та зняття з реєстрації, в прохальній частині якої позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого: - визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що стратила право на користування житловим будинком із зняттям з реєстрації, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , судові витрати. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] в мотивуальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними фактичними обставинами справи та нормами права: - [PERSON] (далі - Позивач) є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Курило Я.О. та зареєстрованого в реєстрі під № 2-1678. Право власності Позивача на вищевказаний житловий будинок підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.09.2006 р. № 11943248, що додається до цієї заяви. Отже, Позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У будинку Позивача зареєстрована, але не проживає [PERSON] (далі - Відповідач), які є невісткою Позивача. Відповідач не проживає за місцем реєстрації з 15.11.2020 року, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області від 07.12.2021 року. У зв`язку з тим, що Відповідач більше року не проживає у будинку Позивача, Позивач вважає, що Відповідача має бути визнано такою, що втратила право користування житловим будинком та знято з реєстрації з наступних підстав. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу У країни та статтею 150 Житлового кодексу Української PCP закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 статтею 150 Житлового кодексу Української PCP передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 статтею 150 Житлового кодексу Української PCP до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, Позивач як власник майна має право безперешкодно користуватись та розпоряджатися своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення прав власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності. Відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Власник визначає яке житлове приміщення вони мають право займати. Відповідно до ч,2 цієї статті член сім`ї власника житла втрачає право на користування иим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, член сім`ї власника житла, який більше одного року без поважних не проживає в ньому, втрачає право користування цим житлом. Відповідно до вказаних вище норм закону, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є факт непроживання нею у житловому приміщенні без поважних причин протягом визначеного строку, тобто свідома поведінка особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні протягом встановленого строку та відсутність на це поважних причин. Отже, право на користування житлом за членами сім`ї власника приміщення зберігається протягом одного року (ст. 405 ЦК України). Факт непроживання членів сім`ї власника будинку у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин є підставою для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування житлом (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). На підставі наведеного слід дійти висновку, що оскільки Відповідач більше одного року без поважних причин не проживає за місцем реєстрації. її може бути визнано такою, що втратила право користування житловим будинком, що належить на праві власності Позивачу. Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 1 Конвенції захищається право особи мирно володіти своїм майном. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обгрунтування. Отже, принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, свідчать про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). Слід зазначити, що зняття з реєстрації Відповідача відповідатиме вимогам законності, буде виправданим та переслідуватиме легітимну мету, оскільки факт непроживання члена сім`ї у житловому приміщенні без поважних причин більше одного року є встановленою законодавством підставою для визнання особи такою, що втратила право користуватися цим житловим приміщенням. Право Відповідача на користування житловим будинком є похідним від права власності Позивача. Тому, право Позивача, як власника будинку, є пріоритетним над правом Відповідача та підлягає першочерговому захисту. При цьому, оскільки Відповідач має інше місце проживання, її права не будуть порушені та надання Відповідачу іншого жилого приміщення в порядку ст. 109 Житлового кодексу УРСР не вимагається. Отже, наявні усі підстави для визнання Відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved