Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.12.2008 року. У період шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] та автомобіль Renault Scenic д/н [NUMBER] . Право власності на майно зареєстровано за відповідачем. Оскільки добровільно вирішити питання щодо поділу майна сторони не можуть, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та Ѕ частину автомобіля Renault Scenic д/н [NUMBER] . 14.09.2021 року до суду надійшов відзив відповідачки на позов. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка вказує про те, що у період перебування у шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , 2009 року народження, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Також на утриманні відповідачка знаходиться син від попереднього шлюбу [PERSON] , 2003 року народження. З початку 2018 року у сторін припинені шлюбні відносини. З 1979 року по 1998 рік відповідачка проживала та була зареєстрована у квартирі батьків за адресою: [ADDRESS] . У 2008 році батьки разом з братом приватизували вказану квартиру. З 07.04.1998 року по 18.08.2009 року відповідачка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У 2009 році батьки разом з братом продали квартиру [ADDRESS] , в той же день відповідачкою було придбано спірну квартиру за кошти, отримані від продажу квартири батьками. Загалом батьки разом з братом подарували відповідачці грошові кошти у розмірі 243984, 00 грн. для придбання нею спірної квартири, що становило 70 % вартості квартири. 30 % вартості квартири, що дорівнює 106016, 00 грн., були її особистими грошовими коштами, що збиралися нею тривалий час. Таким чином, квартира є її особистим майном. На день придбання квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі лише 8 місяців, позивач не мав матеріальної можливості для придбання квартири. Що стосується автомобіля, то він був придбаний відповідачкою у 2018 році у Литовської компанії за 1715, 00 Євро з подальшим розмитненням в Україні та реєстрацією на своєї ім`я. Вартість розмитнення склала 41471, 00 грн., що була сплачена 29.01.2019 року. Оскільки з початку 2018 року сторони разом не проживають, автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідачки. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 16.09.2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання чоловіка та жінки у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюбні відносини з позивачем припинені з січня 2018 року. Для вирішення питання поділу майна їй необхідно встановити факт окремого проживання. З початку 2018 року у сторін припинені шлюбні відносини. З 1979 року по 1998 рік відповідачка проживала та була зареєстрована у квартирі батьків за адресою: [ADDRESS] . У 2008 році батьки разом з братом приватизували вказану квартиру. З 07.04.1998 року по 18.08.2009 року відповідачка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У 2009 році батьки разом з братом продали квартиру [ADDRESS] , в той же день відповідачкою було придбано спірну квартиру за кошти, отримані від продажу квартири батьками. Загалом батьки разом з братом подарували відповідачці грошові кошти у розмірі 243984, 00 грн. для придбання нею спірної квартири, що становило 70 % вартості квартири. 30 % вартості квартири, що дорівнює 106016, 00 грн., були її особистими грошовими коштами, що збиралися нею тривалий час. Таким чином, квартира є її особистим майном. На день придбання квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі лише 8 місяців, позивач не мав матеріальної можливості для придбання квартири. Що стосується автомобіля, то він був придбаний відповідачкою у 2018 році у Литовської компанії за 1715, 00 Євро з подальшим розмитненням в Україні та реєстрацією на своєї ім`я. Вартість розмитнення склала 41471, 00 грн., що була сплачена 29.01.2019 року. Оскільки з початку 2018 року сторони разом не проживають, автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідачки. На підставі викладеного відповідачка звертається до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить суд встановити факт окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин між сторонами; визнати транспортний засіб Renault Scenic д/н [NUMBER] особистою приватною власністю позивачки; визнати за позивачкою право власності на 1/1 частину транспортного засобу Renault Scenic д/н [NUMBER] ; визнати за позивачкою право власності на 1/1 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.09.2021 року зустрічний позов прийнято до розгляду в одному провадженні з основним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.09.2021 року задоволено клопотання відповідачки про витребування доказів. 08.10.2021 року до суду надійшов Відзив представника відповідача за зустрічним позовом. Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, представник відповідача вказує про те, що вимоги про встановлення факту окремого проживання суперечать діючому законодавству. Також позивачкою за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за її особисті кошти, а тому воно підлягає поділу на загальних підставах. На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. 26.10.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, в якому представник позивача за зустрічним позовом наполягає на його задоволенні, як підставному та обґрунтованому. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, а також відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідачка на початку судового розгляду проти задоволенні основного позову заперечувала, підтримала зустрічний позов та просила його задовольнити. У подальшому відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Представник відповідачки у судовому засіданні підтримав зустрічний позов, просив його задовольнити, а також заперечував проти задоволення основного позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 03.12.2008 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. [INFO] у сторін по справі народилась донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони по справі придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль Renault Scenic д/н [NUMBER] . Право власності на квартиру та автомобіль зареєстровані за відповідачкою [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09.07.2009 року та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 13.02.2019 року. У своїх позовних вимогах позивач [PERSON] просить здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири та Ѕ частину автомобіля. Заперечуючи проти задоволення основного позову, відповідачка у зустрічних позовних вимогах просить встановити факт окремого проживання сторін з січня 2018 року та визнати вказане майно її особистою власністю. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. З письмових матеріалів справи та встановлених по справі обставин вбачається, що на момент придбання спірної квартири сторони по справі в будь-яких інших зареєстрованих шлюбах не перебували, ніяких письмових договорів щодо квартири не укладали, придбали квартиру у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним майном, що підлягає поділу на загальних підставах. Що стосується заперечень відповідачки [PERSON] про те, що квартира є її особистим майном і тому не підлягає поділу, то слід зазначити наступне. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, при розгляді справи встановлено, що 09.07.2009 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що належала батькам та брату відповідачки на праві власності. Продаж було здійснено за 243984, 00 грн. В той же день відповідачкою [PERSON] була придбана спірна квартира [ADDRESS] за 350000, 00 грн. У своїх запереченнях відповідачка стверджує про те, що отримані від продажу квартири кошти батьки та брат подарували їй для придбання спірної квартири, інша частина коштів була її власними заощадженнями. Але при цьому суд звертає увагу на той факт, що відповідачкою під час розгляду справи по суті не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані її батьками від продажу нерухомого майна, були витрачені на придбання спірної квартири. Також слід зазначити, що жодних належних та достовірних доказів на підтвердження того, що батьки та брат відповідачки подарували їй отримані від продажу квартири кошти, суду надано не було. Крім того, відсутні будь-які підтверджуючі письмові докази щодо укладення договору дарування грошових коштів. Крім того, цивільне законодавство для договору дарування грошових коштів (валютних цінностей) встановлює вимоги до оформлення - письмова форма та нотаріальне посвідчення. Тобто, факт дарування грошових коштів позивачці міг би бути доведений лише нотаріально посвідченим договором дарування. Доведення факту передачі грошових коштів показаннями свідків діючим законодавством не передбачено. Аналогічна позиція підтримується і Верховним Судом, який у постанові від 22.07.2019 року у справі № 362/3010/15ц вказав про те, що конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя, відповідно до якого частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час любу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Також у постанові вказано і проте, що в силу ст.. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, зокрема, показання свідків не можуть бути належним доказом на підтвердження набуття майна за особисті кошти однією із сторін. Зважаючи на викладене, твердження відповідачки щодо дарування коштів батьками та братом судом до уваги не приймаються. Що стосується показів свідків у судовому засіданні, то слід зазначити наступне. Так, свідок [PERSON] у суді пояснив, що він є сином відповідачки. У 2008 році його мама почала проживати разом з позивачем, у 2009 році народилася його сестра. Приблизно 4 роки тому вони припинили спільні шлюбні стосунки, але вітчим ще ночував у квартирі. Автомобіль мати придбала за власні кошти, які заробила сама. Квартиру, в якій вони проживають, допомогла придбати його бабуся. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є подругою сім`ї [PERSON] , яких знає 46 років. Їй також відомо, що батьки [PERSON] продали свою квартиру на [ADDRESS] та придбали квартиру для [PERSON] на пр.. Маяковського. Зі слів батьків [PERSON] вони продали свою квартиру, додали кошти і придбали квартиру для дочки. Їй також відомо, що [PERSON] не працює. Приблизно 3 роки [PERSON] з чоловіком не проживає. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що він є рідним братом [PERSON] . Зазначив, що він разом з батьками продали квартиру на [ADDRESS] . Автомобіль придбала його сестра, він допомагав їй у цьому. Проживати разом сестра з [PERSON] почали вже після того, як була придбана спірна квартира. Приблизно 3 роки [PERSON] вже не веде спільне господарство з [PERSON] , але проживають вони в одній квартирі. Під час спільного проживання [PERSON] ніде не працював, доходу не мав. Квартиру на [ADDRESS] придбали за гроші, отримані від продажу квартири на [ADDRESS] , а також особисті збереження батьків. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона є подругою [PERSON] більше 3 років. Їй відомо, що [PERSON] з чоловіком не проживає понад 3 роки. Вона спочатку думала, що [PERSON] квартирант у квартирі [PERSON] . Потім подруга пояснила, що вони не проживають однією сім`єю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знає з народження, вони проживали в одному будинку. Їй відомо, що [PERSON] почала проживати з [PERSON] після того, як придбали квартиру. Спочатку у них були гарні відносини, але потім їй [PERSON] сказала, що вони з [PERSON] розлучаються. Квартиру по пр.. Маяковського придбала мама [PERSON] за гроші, отримані від продажу квартири на [ADDRESS] . Продавали свою квартиру та придбавали квартиру для [PERSON] вони в один день. Також їй відомо, що [PERSON] придбала автомобіль. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є близькою подругою [PERSON] вже 10 років. Приблизно 4 роки тому [PERSON] і [PERSON] перестали вести спільне господарство, але живуть в одній квартирі. [PERSON] самостійно заробляла гроші, у них був окремий бюджет, [PERSON] ніколи не працював. Автомобіль [PERSON] придбала 2-3 роки тому, вона позичала [PERSON] гроші для придбання автомобіля. Але слід зазначити, що покази допитаних судом свідків не можуть прийматися судом до уваги як доказ дарування грошових коштів батьками відповідачці, а лише підтверджують обставини придбання квартири та проживання сторін у шлюбі. Що стосується позовних вимог про поділ автомобіля, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, автомобіль Renault Scenic д/н [NUMBER] був придбаний 13.02.2019 року, у період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи вказані обставини, придбання автомобіля сторонами у період шлюбу, суд вважає, що автомобіль є спільним майном, що підлягає поділу на загальних підставах. Що стосується тверджень відповідачки про те, що автомобіль придбаний нею за особисті кошти, то дані твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, відповідачкою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту, а тому суд вважає дані твердження безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про встановлення факту окремого проживання сторін, то слід зазначити наступне. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням вказаних норм діючого законодавства на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.. 16 ЦК України. Згідно із ст.. 119 Сімейного кодексу України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Відповідно до ст.. 120 Сімейного кодексу України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Разом з тим вищезазначені вимоги діючого законодавства не знайшли свого відображення у зустрічній позовній заяві, оскільки визначений позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту не передбачений діючим законодавством. Крім того, законодавець визначив, що майно, набуте дружиною та чоловіком не вважатиметься набутим у шлюбі у випадку, коли цьому передувало ухвалення судом рішення про встановлення режиму окремого проживання. Але слід зазначити, що позивачкою за зустрічним позовом такі вимоги не заявлялися, судові рішення щодо даних позовних вимог відсутні. Також суд зазначає, що твердження позивачки за зустрічним позовом про те, що сторони з 2018 року не проживають однією сім`єю, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та були спростовані належними та допустимими доказами. Так, відповідно до характеристики [PERSON] (дочки сторін по справі), що була видана навчальним закладом, сторони у рівній мірі приділяють увагу вихованню доньки, допомагають у засвоєнні навчального матеріалу, контролюють виконання домашніх завдань, відвідують батьківські збори та цікавляться навчанням дитини. Згідно із наданими відповідачем за зустрічним позовом чеками, він здійснює оплату послуг мобільного зв`язку, сплачує вартість телефонних розмов доньки, вартість комунальних послуг по утриманню спірної квартири. Допитані у судовому засіданні свідки з боку позивачки за зустрічним позовом також підтвердили той факт, що [PERSON] проживає до цього часу у спірній квартирі, при цьому зазначали, що спільне господарство з дружиною вони не ведуть. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про встановлення факту окремого проживання немає. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру та автомобіль, то, враховуючи, що судом задовольняються основні позовні вимоги про поділ майна між сторонами, то підстав для задоволення даних зустрічних позовних вимог немає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, при цьому підстав для задоволення зустрічних позовних вимог немає. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6810, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved