Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Посилається на те, що сторони уклали шлюб 28.07.2001 року, який зареєстрований відділом РАГСу Хустського районного управління юстиції Закарпатської області актовий запис № 108. Від спільного проживання у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що сторони намагались будувати міцні сімейні відносини, однак на протязі останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникають сварки. Сторони є людьми різних поглядів на шлюб та сім`ю. Шлюб між ними носить формальний характер, оскільки особисті відносини між позивачем та відповідачем уже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування. На даний момент ведення між ними спільного господарства припинено. Позивач за первісним позовом вважає, що сім`я розпалася остаточно і немає підстав для її збереження. Просить суд шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований відділом РАГСу Хустського районного управління юстиції Закарпатської області актовий запис №108, розірвати. До початку розгляду справи по суті відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.07.2001 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАГСу Хустського районного управління юстиції Закарпатської області актовий запис №108. У даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що позивач за первісним позовом ніде не працює, не має самостійного доходу, у зв`язку з чим не може самостійно повністю матеріально забезпечити їх малолітню доньку. Він має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Посилаючись на викладене, на приписи ст. ст. 160-161 СК України, позивач за зустрічним позовом просить суд неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити на самостійному утриманні та вихованні батька - [PERSON] , за адресою - [ADDRESS] . 27 червня 2022 року ухвалою судді Хустського районного суду прийнято зустрічний позов відповідача [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини і об`єднано його в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує та просить задоволити. Зустрічний позов визнає. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився. У поданому зустрічному позові просить розгляд справи провести без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується первісний та зустрічний позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. В судовому засіданні судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 28.07.2001 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 108, виданого відділом РАГСу Хустського районного управління юстиції Закарпатської області. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач за первісним позовом скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача за первісним позовом наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до положень ч.1 ст.110, ч.2 ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя та суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що сторони є людьми різних поглядів на життя. Сторони припинили спільне проживання та ведення господарства. Сім`я розпалася та існує лише формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача за первісним позовом, а тому шлюб підлягає розірванню. При таких обставинах позовні вимоги є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя й збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача за первісним позовом, яка наполягає на розірванні шлюбу, тому первісний позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Вирішуючи питання щодо вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, від спільного проживання у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. Рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. У Постанові від 15.01.2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що донька - [PERSON] , [INFO] проживає з позивачем за зустрічним позовом, знаходиться на його утриманні та вихованні. Враховуючи ту обставину, що між сторонами погоджено місце проживання дітей, відповідач за зустрічним позовом не заперечує щодо проживання доньки з [PERSON] , суд вважає доцільним залишити на самостійному вихованні та утриманні [PERSON] , неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] за адресою - [ADDRESS] . Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст.142 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач за первісним позовом визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті з державного бюджету підлягає поверненню позивачу за первісним позовом 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved