Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що згідно ордеру №1852 від 31.07.1990 року квартира [ADDRESS] згідно рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів Волинської області від 23.07.1990 року № 302 була надана [PERSON] в складі 4 осіб: [PERSON] , [PERSON] -дружина, [PERSON] -донька, [PERSON] -син. На даний час у квартирі зареєстровано місце проживання позивача по справі, його дружини дітей. В період з 2005-2007 року син позивача [PERSON] перебував у незареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] під час якого в них народилася спільна дитина [PERSON] [INFO] . Факт реєстрації відповідачів у вказаній квартирі підтверджується довідкою виданою департаментом ЦНАП Луцької міської ради від 08.10.2021 року. Відповідачі по справі не проживають в житловому приміщенні тривалий час, більше одного року без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла не приймають участі, особистих речей у квартирі немає, то просить суд, визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, а тому судом згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалено заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав клопотання про слухання справи у їх відсутності, просить відмовити у задоволені позовних вимог стосовно неповнолітнього [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно з витягу з особового рахунку та довідки про склад сім?ї наймача квартири та займані ними приміщення квартири за адресою: [ADDRESS] в житловому приміщенні зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 71 ЖК України, громадянин може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, якщо більше 6 місяців не проживає без поважних причин в спірній квартирі. Отже, тимчасова відсутність особи повинна бути безперервною та, згідно загального правила, яке наведено вище, перевищувати строк у шість місяців та відбуватися без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідачі по справі не проживають в житловому приміщенні понад 10 років без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла не приймають участі, особистих речей у квартирі немає. Факт не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] підтверджується долученою до матеріалом справи відповіддю з Луцького РУП ГУНП у Волинській області, яким підтверджено, що останні з 2021 року у квартирі не проживають по даний час (а.с. 7). Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що відповідачі за місцем реєстрації не проживають понад шість місяців без поважних причин, у зв`язку із чим суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги стосовно визнання відповідачки [PERSON] такими, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження (ч.2 ст.25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними; обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.30 ЦК України). Дієздатність у повному обсязі настає, як правило, після досягнення повноліття; певний обсяг дієздатності осіб, які не досягли повноліття, диференціюється в залежності від віку, а саме для осіб, які не досягли 14 років (ст.31 ЦК України), та для осіб від 14 до 18 років (ст.32 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд зазначає, що неповнолітня дитина [PERSON] [INFO] , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом, а стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією, що відповідає висновку Верховного Суду в постанові від 27.12.2018 року по справі 759/19394/15-ц. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст. ст.16, 27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] , набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачами не надано, хоча це відповідно до ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивачів. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачі (за доведеності понесення ними таких витрат одноособово) не позбавлені можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.07.2019 року в справі № 465/7083/13-ц. Отже, суд вважає, що позовні вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial