Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 20 травня 2020 року представник [PERSON] адвокат Сковородько І.Ф. подала зустрічний позов та просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] з виплатою їй вартості цієї частки, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , поклавши судові витрати на відповідачку. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки покликалася на те, що [PERSON] разом з покійним чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , в цілому на праві власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS] , в якій вони постійно проживали та на теперішній час позичка проживає сама. Після смерті чоловіка, в серпні 2016 року, [PERSON] повідомила про те, що вказана квартира належить їй, оскільки вона з чоловіком подарували їй цю квартиру, вимагала вселення. За вказаних обставин стало відомо, що 24.11.2012 між нею, покійним чоловіком та [PERSON] укладено договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом. Оскільки вона з чоловіком не мали дітей та потребували сторонньої допомоги, дійсно у 2012 році хотіли укласти договір довічного утримання з сім`єю [PERSON] , які проживають у сусідній квартирі [ADDRESS] . Однак договору дарування укладати не бажали, як і стати безхатьками та залишитись на вулиці без житла. Після того як позивачці стало відомо про існування вищезгаданого договору дарування квартири, вона намагалась визнати такий недійсним. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.05.2017, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 12.06.2019, позов задоволено частково та визнано недійсним договір дарування квартири від 24.11.2012 в частині дарування [PERSON] 1/2 частини квартири [PERSON] . За вказаних обставин [PERSON] є власником 1/2 квартири [ADDRESS] , а [PERSON] є власником 1/2 частини цієї квартири, де вона постійно проживає, іншого житла не має. Квартира [ADDRESS] є однокімнатною, за технічними характеристиками складається з коридору площею 2,4 кв.м; кухні площею 14,7 кв.м, ванної кімнати площею 3,3 кв.м, житлової кімнати площею 16,6 кв.м. Після смерті чоловіка [PERSON] з серпня 2016 року позивачка проживати у спірній квартирі спокійно не може через навмисні неправомірні дії співвласниці квартири [PERSON] , яка різними способами намагається заволодіти квартирою в цілому. Спочатку вимагала виселення позивачки, завідомо знаючи, що виселити її нікуди, іншого житла та дітей вона не має. Зараз намагається поділити в натурі однокімнатну квартиру, яка за технічними характеристиками не може бути поділеною. [PERSON] відомі ці обставини, однак вона не може дочекатися її смерті, намагаючись прискорити її внаслідок психоемоційних переживань. При цьому, відповідачка має у власності інше житло: сусідню квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Проживати з [PERSON] в одній квартирі позивачка не може, оскільки між ними склалися неприязні відносини. [PERSON] з покійним чоловіком довірили відповідачці свою старість, сподіваючись, що вона доглядатиме за ними до смерті, після чого квартира залишиться їй безкоштовно. Спільне володіння та користування квартирою неможливе. Припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам останньої та членам її сім`ї, оскільки такі зареєстровані та проживають в іншому місці. Відповідачка має у власності два інших житла. Враховуючи наведене, змушена звернутися до суду із вказаним позовом. 19.11.2021 відповідачкою [PERSON] подано відзив на зустрічний позов, в якому позовні вимоги [PERSON] заперечує повністю, а тому просить відмовити в їх задоволенні, зазначаючи, що необхідною умовою для виплати компенсації за її частку в спільному майні повинна бути обов`язкова згода іншого співвласника (її), проте така відсутня. Вона неодноразово наголошувала, що існує можливість приєднання її 1/2 частки у квартирі [ADDRESS] до її квартири [ADDRESS] . Також з аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, та відповідно 1/2 частка не може вважатися незначною. Зазначає, що користуючись правом володіння, користування та розпорядженням своїм майном, згоду на одержання грошової або іншої компенсації вартості частки вона не надає. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. З 08 січня 2020 року в провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебуває справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ у натурі квартири /Т. 1 а.с. 1-141/. 20 травня 2020 року представник [PERSON] адвокат Сковородько І.Ф. подала зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні / Т. 1 а.с. 142-153/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.05.2020 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні залишено без руху /Т. 1 а.с. 174-175/. 16.06.2020 представником [PERSON] адвокатом Сковородько І.Ф. усунуто недоліки зустрічного позову /Т. 1 а.с. 185-202/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.07.2020 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ у натурі квартири та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні об`єднано в одне провадження /Т. 1 а.с. 223/. 19.11.2021 [PERSON] подано заяву про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про поділ у натурі квартири та відзив на позов [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні /Т. 2 а.с. 119-122/. Ухвалою суду від 23.02.2022 позов [PERSON] до [PERSON] про поділ у натурі квартири залишено без розгляду. Закрито підготовче провадження за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні. Справу признано до судового розгляду по суті на 17.03.2022 /Т. 2 а.с. 181/. Ухвалою від 31.05.2022 справу розглядом відкладено на 29.06.2022 /Т. 2 а.с. 202/. Розгляд справи по суті відбувся за участі представника позивачки [PERSON] адвоката Сковородько І.Ф. Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Її інтереси представляла адвокат Сковородько І.Ф., яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилася, про причину неявки не повідомила, участі своїх представників адвокатів Чехрія О.М. та Марочканича М.О. не забезпечила. Клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутності не подала. В попередніх засіданнях представники відповідачки [PERSON] позов [PERSON] заперечили повністю з підстав, наведених у відзиві. Будь-яких клопотань суду не заявляли. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідачки та її представників, не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 30.01.1996 позивачці [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних долях належить частка квартири [ADDRESS] /Т. 1 а.с. 149/. Відповідно до договору дарування квартири від 24.11.2012, витягу про державну реєстрацію № 36499866 від 30.11.2012, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174265063 від 18.07.2019 [PERSON] належить 1/2 частка квартири [ADDRESS] /Т. 1 а.с. 5, 7-8/. Судом встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.05.2017, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 12.06.2019, у справі №456/3341/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. про визнання договору дарування квартири недійсним позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 24 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. та зареєстрований у реєстрі за № 5692, який укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в частині дарування дарувальником [PERSON] обдарованій [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Скасовано реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , проведену на підставі договору дарування від 24 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 5692. В решті позовних вимог відмовлено /Т. 1 а.с. 117-138/. Вищезазначене підтверджується відомостями з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177188565 від 12.08.2019 /Т. 1 а.с. 104-109/. Відтак на підставі вище досліджених правовстановлюючих документів судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних частках, яким належить по 1/2 частці в праві власності на спірне майно. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] від 23.10.2019 та довідки про технічну характеристику спірна квартира має наступні характеристики: загальна площа 37,0 кв.м, житлова площа 16,6 кв.м, а саме: коридор площею 2,4 кв.м; кухня площею 14,7 кв.м, ванна кімната площею 3,3 кв.м, житлова кімната площею 16,6 кв.м /Т. 1 а.с. 113-115/. Спір між сторонами виник з приводу реалізації сторонами права спільної часткової власності щодо об`єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS] та наміром позивачки припинити право відповідачки на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості її частки та відсутності згоди останньої на таке припинення та отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно з ч. 4, 5 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Зміст ст.\~316-319\~ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Положеннями ст.\~391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321\~ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст.\~358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені ст. 364, 365, 367\~ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст.\~358\~ЦК України умова не є обов`язковою. Згідно зі ст. 370, 372\~ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до порядку, встановленого ст. 364 цього Кодексу, а також на поділ такого майна. Відповідно до ч. 1 ст.\~365\~ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п. 1-3 ч. 1 ст.\~365\~ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Крім того, як передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку в спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Відповідно до ст.\~319\~ЦК України власність зобов`язує. Невиконання особою своїх обов`язків як співвласника майна призводить до порушення прав інших співвласників майна. Тому ст.\~365\~ЦК України є в тому числі й механізмом знаходження найефективнішого власника. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони по справі, позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] , є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних частках, яким належить по 1/2 частці в праві власності на спірне майно. Спір між сторонами виник з приводу реалізації сторонами права спільної часткової власності щодо об`єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS] та наміром позивачки припинити право відповідачки на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості її частки та відсутності згоди останньої на таке припинення та отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 365 ЦК України, серед яких: частка співвласника є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливе; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, та одночасну готовність виплатити грошову компенсацію відповідачці вартості її частки, що підтверджується внесенням відповідної суми на депозитний рахунок. Водночас, відповідачка та її представники, заперечуючи повністю проти позову, покликалися на те, що для реалізації припинення її права на частку в спірному майні шляхом виплати грошової компенсації необхідною умовою для виплати цієї компенсації повинна бути обов`язкова згода іншого співвласника на її отримання, проте така відсутня. Крім цього, акцентували увагу на можливості приєднання виділеної їй частки до належної їй на праві власності сусідньої квартири [ADDRESS] в цьому ж будинку. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки [PERSON] належним чином обґрунтованими та мотивованими, аргументи відповідачки [PERSON] помилковими з огляду на таке. В першу чергу, суд звертає увагу відповідачки на висновок експерта № 455/05-20 від 15.05.2020, відповідно до якого ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 244867,00 грн, відповідно вартість 1/2 частки становить 122433,50 грн; поділити в натурі квартиру [ADDRESS] по 1/2 частці відповідно до вимог нормативно- правих актів у галузі будівництва, тобто виділити окремі ізольовані приміщення неможливо; технічної можливості переобладнати квартиру в дві ізольовані квартири із самостійними входами немає /Т. 1 а.с. 78-103/. Зазначене свідчить про наявність, як мінімум, двох підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, для припинення права власності співвласника. Суд критично оцінює доводи відповідачки стосовно заперечень проти висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, якою визначено вартість квартири та відсутність можливості щодо її поділу, оскільки такі висновки експертизи не спростовані належними та допустимими доказами. Більше, того будучи наділеною процесуальним правом подачі доказів, відповідачка не надала доказів, в тому числі й висновку експерта, які б спростовували висновок судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №455/05-20 від 15.05.2020, наданий позивачкою. Відтак, досліджуючи висновок експерта № 455/05-20 від 15.05.2020, судом встановлено, що експертизу проведено відповідно до чинного законодавства компетентним експертом, яким надано повні, обґрунтовані та вичерпні відповіді на всі питання, що стосуються предмету позову, тому суд вважає дані докази належними та допустимими. Судом враховано норми статті 110 ЦПК України, якою передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Саме тому в судовому засіданні було допитано свідків та досліджено інші докази сторін з метою підтвердження чи спростування інших умов, визначених ч. 1 ст. 365 ЦК України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка по справі є тіткою її чоловіка. Їй достеменно відомо, що сторони по справі є сусідами. Відповідачка [PERSON] доглядала за позивачкою та її чоловіком та між ними були добрі відносини, проте стосунки змінилися зі смертю чоловіка позивачки. У 2016 році їй зателефонувала відповідачка та сказала, що спірна квартира тепер належить їй, а опікуватися [PERSON] вона не буде. З того часу між сторонами почалися суперечки щодо спірної квартири. Фактично [PERSON] ввела [PERSON] в оману, почали виганяти з квартири, чинити перешкоди в її користуванні. Неодноразово приїжджаючи до позивачки, щоб завезти продукти харчування, оскільки відвідує її 2-3 рази на місяць, вона особисто не могла потрапити на подвір`я та до квартири [PERSON] , так як відповідачка змінює замки, у зв`язку з чим неодноразово викликали поліцію. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідком, даних про яку-небудь зацікавленість якого в результаті розгляду справи немає, її покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших, зібраних по справі, доказах. Зокрема, окрему увагу сторін суд звертає на рішення Стрийського міскрайонного суду Львівської області від 25.05.2017 в справі № 456/3341/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. про визнання договору дарування квартири недійсним, залишеним у силі постановою Верховного Суду від 12.06.2019, та скарги [PERSON] до Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області з приводу конфліктів, що виникали між сторонами, щодо вільного користування та розпорядження належним майном, в тому числі спірною квартирою, з аналізу змісту яких вбачається наявність між сторонами неприязних відносин, пов`язаних з наявністю спору щодо квартири [ADDRESS] /Т. 1 а.с. 116-138, 196-200/. Вищезазначене свідчить, що спільне володіння і користування майном є неможливе. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справіб№908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365\~ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року в справі № 210/2236/15-ц). В контексті наведеного суд враховує, що досліджені судом докази вказують на те, що припинення права власності не завдасть шкоди відповідачці, оскільки вона забезпечена іншим житлом. Так, з долученого до матеріалів справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177200488 від 12.08.2019 встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] загальною площею 94,1 кв.м /Т. 1 а.с. 110-112/. Доказів наявності іншого житла в позивачки суду не надано. Відповідно до ст. 365 ЦК України отримання згоди особи, право якої на частку в спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації за її частку не передбачено, так як позивачці лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду. У зв`язку із зазначеним суд критично оцінює доводи відповідачки про відсутність її згоди на отримання грошової компенсації вартості часки у спірному майні як на підставу для відмови в позові. В той же час, слід зазначити, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку в спільному майні (рішення ЄСПЛ від 21.03.2011 у справі «Андрій Руденко проти України»). Відповідно до квитанції № 0.0.1730809926.1 від 10.06.2020 стороною позивачки на депозитний рахунок в Територіальному управлінні Державної судової адміністрації України в Львівській області внесені 122433,50 грн вартість 1/2 частки квартири [ADDRESS] , яка є предметом спору /Т. 1 а.с. 185/. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17. Відтак, враховуючи обраний позивачкою спосіб захисту, наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, відсутність необхідності обов`язкової згоди відповідачки на отримання грошової компенсації та попереднє внесення позивачкою відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та відповідно визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12.06.2009\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 1229,40 грн та 15351,01 грн витрат за проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки [PERSON] відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду та оплати за проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, матеріали справи не містять.

Outcome: approved