Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє - адвокат Лешега В.В., звернулася до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги мотивує тим, що з 24.01.2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час спільного проживання у них народилася одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на її утриманні. 23 липня 2020 року рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області, шлюб між ними було розірвано та 22 лютого 2021 року вищевказаним рішенням було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі, починаючи з 09.02.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Із січня 2016 року вони припинили шлюбні відносини і проживають окремо. Відповідач не спілкується з нею та дитиною, не приймає жодної участі у її вихованні, що змусило її розшукувати його для отримання матеріальної допомоги на виховання дитини та зобов`язати його приймати участь у її вихованні. 15.01.2022 року, вона направила відповідачу досудову пропозицію, де зазначила вищенаведене та просила надати засоби зв`язку. Відповідач не відреагував, а поштова кореспонденція повернулася з «відміткою» адресат відсутній за вказаною адресою. 09.02.2022 року вона звернулася до керівника Самбірського відділу поліції з проханням встановити місце перебування відповідача. У телефонній розмові працівник поліції повідомив її, що шляхом опиту сусідів встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, а тривалий час перебуває за кордоном, місце перебування невідомо про що пообіцяв направити письмову відповідь. Станом на сьогоднішній день заборгованість по аліментах згідно з довідкою Самбірського ВДВС № 1185/19.12-40/5635 від 15.02.2022 року становить 16 189,50 грн. У зв`язку з важким матеріальним становищем вона вимушена їздити на роботу за кордон щоб утримувати себе та дитину. Через відсутність будь - якого спілкування з відповідачем, вона не може вивезти дитину на оздоровлення у період літніх канікул у будь - який оздоровчий табір, тощо. Вона дбає і думає про майбутнє своєї дитини, будь - яка подорож що буде здійснюватися з метою оздоровлення та лікування дитини, її зустрічі та спілкування з родичами, розвитку, культурного та освітнього виховання, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовки до самостійного життя. Отже, неможливість спілкування з батьком дитини, який свідомо уникає своєї участі у її вихованні у наданні їй матеріального забезпечення, переховується від них, змушує її звернутися до суду з даним позовом. А тому просить постановити рішення, яким: - надати дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON] , [INFO] , без згоди та дозволу батька - [PERSON] , [INFO] . Під час розгляду справи представник позивачка - адвокат Лешега В.В. у відповідності до ст. 49 ЦПК України змінив позовні вимоги та просив надати дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON] , [INFO] , без згоди та дозволу батька - [PERSON] , [INFO] , в супроводі [PERSON] , терміном на 3 (три) роки. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Лешега В.В. в судове засідання не з`явилися, але представник позивачки подав до суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи у їх відсутності. Відповідач в судове засідання також не з`явився. Про день,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України про його виклик до суду, однак про причини неявки суд не повідомляв. Відзиву на позов відповідачем не подавалось. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 24.01.2014 року по 23.07.2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у них народилася одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] . 24 липня 2020 року рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області, шлюб між сторонами було розірвано, стягнуто аліменти з відповідача. Після розірвання шлюбу дочка сторін проживає із позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. Позивачка має намір забезпечити оздоровлення та повноцінний відпочинок дочки за кордоном для покращення стану здоров`я дитини, фізичного, морального розвитку, однак отримати від відповідача дозвіл на виїзд дочки за кордон не має можливості, оскільки близько шести років сторони не спілкуються взагалі, відповідач з ними зв`язок не підтримує. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 - річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньому сину сторін на переконання суду суперечать законним правам і інтересам дитини. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дочки сторін не має. Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи, що при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою оздоровлення та відпочинку суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам дочки, чи буде порушувати її права, відповідач суду не надав.

Outcome: approved