Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-12 00:00:00

Представник позивача\~адвокат Мицак\~Н.Т.\~звернулася до\~Тернівського міського\~суду Дніпропетровської\~області в\~інтересах [PERSON] \~з позовною\~заявою до\~Управління виконавчої\~дирекції Фонду\~соціального страхування\~України у\~Дніпропетровській області\~про відшкодування\~моральної шкоди,\~завданої внаслідок\~професійного захворювання.\~В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначає,\~що позивач з\~травня 1960\~року по\~23\~жовтня 2000\~року працював на шахті «Західно-Донбаська» та шахті імені «ХХІ з`їзду КПСС» в умовах впливу шкідливих факторів. У зв`язку з шкідливими і тяжкими умовами праці позивач отримав хронічні професійні захворювання. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29 серпня 2000 року причинами виникнення професійних захворювань у позивача є тривала праця в умовах впливу вібрації, фізичного перенапруження, незручної робочої пози, шуму, пилу, несприятливого мікроклімату. Позивачу 05 жовтня 2000 року МСЕК первинно сукупно було встановлено 60% втрати професійної працездатності, встановлена третя група інвалідності безстроково. Зазначає, що у позивача порушено звичний спосіб життя, він змушений проходити курси лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя він змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. Посилаючись на Закон України № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» просить стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди 60000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Представник відповідача\~Управління виконавчої\~дирекції Фонду\~соціального страхування\~України у\~Дніпропетровській області\~подав до\~суду відзив\~на позовну\~заяву з\~додатками.\~У відзиві\~на позов\~представник відповідача\~просить відмовити\~ [PERSON] \~в задоволенні\~позовних вимог\~про стягнення\~моральної шкоди\~у розмірі\~60000,00\~грн.\~в повному\~обсязі,\~посилаючись на\~те,\~що позивачу\~первинно встановлено\~60%\~втрати працездатності\~05\~жовтня 2000\~року,\~а тому\~Фонд соціального\~страхування України є неналежним відповідачем, оскільки Закон № 1105 набрав законної чинності 01 квітня 2001 року. Позивач подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просив задовольнити його позовні вимоги, посилаючись, що Фонд соціального\~страхування України є належним відповідачем. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, але представник позивача надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відзив на позовну заяву. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18 січня 2022 року закрито підготовче провадження по справі. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог та їх заперечення, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, в судовому засідання встановлено, що позивач [PERSON] працював з 09 травня 1961 року по 29 грудня 1972 року на шахті імені «ХХІ з`їзду КПСС», звільнений по переводу на шахту «Західно-Донбаська»; з 08 січня 1973 року по 19 жовтня 2000 року працював на шахті «Західно-Донбаська» та шахті «Самарська»» ВО «Павлоградвугілля» звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується записами у трудовій книжці заповненої 16 червня 1961 року на ім`я [PERSON] . Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29 серпня 2000 року професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала робота в умовах вібрації, фізичного перенавантаження, незручної робочої пози, шум, пил, несприятливий мікроклімат. Причиною виникнення хронічного професійного захворювання є: тяжкий фізичний труд, незручна робоча поза, несприятливий мікроклімат. Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія ДНН-1 № 176937 від 05 жовтня 2000 року [PERSON] встановлено первинно втрату професійної працездатності - 60%, безстроково, встановлено третю групу інвалідності. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року\~\~№ 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема,\~Законом № 1105-ХІV. Спори щодо відшкодування шкоди на підставі\~Закону № 1105-ХІV повинні\~вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення первинно МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Позивачу [PERSON] МСЕК - 05 жовтня 2000 року первинно встановила втрату професійної працездатності 60% безстроково, встановлено третю групу інвалідності. Натомість, частинами першою, третьою\~статті 28 Закону України № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»,\~який набрав\~законної сили\~01\~квітня 2001\~року,\~ визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до\~статті 13 зазначеного Закону\~страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у\~статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абзацу 4 статті\~1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті\~21, частини третьої статті\~34\~\~Закону України № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у\~зазначеній редакції завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27\~статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік»\~та пунктом 22\~статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»\~зупинено дію абзацу 4 статті\~1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті\~21, частини третьої статті\~28\~та частини третьої статті\~34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до\~«Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV\~визнав такими, що відповідають\~Конституції України\~(є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 ЦК України\~та\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано\~право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці»\~викладено у новій редакції\~Закон № 1105-ХІV, в тому числі змінено його назву на\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~набрав чинності з 1 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої\~статті 36 цього Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень\~ЦК України\~та\~КЗпП України. Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 23 січня 2019 року по справі № 210/2104/16-ц. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позивачем заявлені вимоги до неналежного відповідача, оскільки у відповідача 05 жовтня 2000 року не виникло право відшкодовувати позивачу моральну шкоду у зв`язку з втратою професійної працездатності, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно до ст. 5 ч. 1 п. 2 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно до ст. 88 ч. 2 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed