Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

У вересні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] (далі Будинок). В обґрунтування позову зазначає, що вона є власником даного житла, а відповідач, будучи зареєстрованими у ньому, фактично там не проживає понад 15 років, у будинку відсутні його речі. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження майном. В судовому\~засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача не визнав позов, мотивуючи тим, що спірний житловий будинок придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя. Право власності є непорушним, у зв`язку з чим відповідач не може бути позбавлений чи обмежений в здійсненні свого права. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Позивачка є власником Будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.09.2002 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.10.2021. Згідно довідок виконавчого комітету Городницької селищної ради Новоград-Волинського району №1363 від 02.09.2021, №764 від 17.06.2022 та копій будинкової книги і паспорта відповідача, останній\~\~зареєстрований в Будинку з 24.12.2003, як член сім`ї (чоловік) [PERSON] , позивачки по справі. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06.10.2006, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.10.1995, розірвано. Як вбачається з актів депутата селищної ради від 02.09.2021 та 16.06.2022, [PERSON] за адресою по [ADDRESS] не проживає. Встановлено, що позивачка змінила прізвище спершу з [PERSON] на [PERSON] (після розлучення з відповідачем у 2006 році), потім на [PERSON] (одружившись у грудні 2021 року). Матеріалами справи встановлено, що Будинок придбано позивачкою у 2002 році, тобто під час перебування у шлюбі з [PERSON] , а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319 ЦК України, за змістом яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд за винятком обмежень, установлених законом. Право власності є непорушним (ст.321 ЦК України), на його зміст не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ("Садов`як проти України", "Кривіцька та Кривіцький проти України", "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції") втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Кожен має право на житло, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.150 ЖК УРСР). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст.60 СК України). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст.60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі ст.63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З наведених мотивів, враховуючи, що спірний житловий будинок, придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про неможливість визнання [PERSON] , який є співвласником Будинку, таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Суд відхиляє доводи сторони позивачки про те, що оскільки право власності на будинок зареєстроване тільки за нею, то вона вважається єдиним власником. Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачкою не може свідчити про те, що таке майно належить їй на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу. Таким чином, з`ясувавши всі обставини справи, в задоволенні позову слід відмовити. Підстави для відшкодування судового збору відсутні.

Outcome: dismissed