Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

В липні 2021 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Білоцерківвода» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), посилаючись на наступні обставини. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками житлового приміщення - будинку [ADDRESS] та є споживачами послуг централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які надає ТОВ «Білоцерківвода». Пунктом 1.3 Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг від 25.04.2005 року № 60, що затверджений наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства, виконавцем послуг з центрального постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що проводить господарську діяльність з центрального водопостачання та водовідведення. ТОВ «Білоцерківвода» здійснює господарську діяльність централізованого водопостачання та водовідведення в м. Біла Церква на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 177 від 15.02.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживачі не звільняються від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ними до укладання відповідного договору. Пунктом 18 Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води, і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року, визначено, що оплата за послуги вноситься щомісяця, не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлений інший строк. Відповідачі всупереч вищезазначеним вимогам не виконують належним чином своїх зобов`язань щодо оплати послуг централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка згідно діючих тарифів становить 5269,09 гривень, за період з 01.03.2020 року по 01.08.2021 року, що підтверджується відомістю про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення по особовому рахунку відповідача. Положення ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Звертають увагу, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 року по справі № 6-59цс13). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Користуючись своїм правом, вважають за необхідне стягнути з відповідачів суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Просили стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «Білоцерківвода» 5269,09 гривень боргу за надані послуги централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), 626,48 гривень інфляційних втрат, 224,40 гривень три проценти річних, а також 2270,00 гривень сплаченого судового збору (а.с. 1-2). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2021 року, головуючим суддею по справі визначений суддя Орєхов О.І. (а.с. 30). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 14 грудня 2021 року здійснено запити стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів (а.с. 34-36). 17 січня 2022 року за вх. № 1743, № 1746, № 1751 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідачів (а.с. 39-41). Згідно отриманої інформації [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та знятий з реєстрації 12.04.2021 року як померлий. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року було відмовлено у відкритті провадження за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківвода» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) (а.с. 42-43). Згідно отриманої інформації [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно отриманої інформації [PERSON] зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] не значиться. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 19 січня 2022 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у справі за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківвода» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем). Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання у справі на 12 годину 00 хвилин 14 лютого 2022 року (а.с. 44-45). В судове засідання представник позивача Гошко Руслан Леонідович, який діє на підставі довіреності від 12.01.2022 року (а.с. 49) не з`явився, надав до суду клопотання, отримане судом 10.02.2022 року вх. № 6182 про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 48). Також, на адресу суду, через електронну пошту представником позивача Гошко Р.Л. , було надіслано клопотання, зареєстроване 27.05.2022 року за вх. № 16309, в якому просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківвода» заборгованість у розмірі 6119,97 грн., з яких: 5269,09 грн. - борг за надані послуги централізованого постачання холодної води водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем); 626,48 грн. - інфляційні втрати; 224,40 грн. - 3% річних, а також 2270,00 грн. сплаченого судового збору. Обґрунтувавши тим, що враховуючи інформацію, що [PERSON] помер та беручи до уваги обмеження щодо отримання інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно, відповідно до постанови, прийнятої Кабінетом Міністрів України від 03 березня 2022 року № 209 «Деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану», не дає можливості ТОВ «Білоцерківвода» надати оновлені відомості про власників будинку [ADDRESS] (а.с. 72-74). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання, яке було призначено на 14.02.2022 року о 12 год. 00 хв. не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Однак, на адресу суду повернулися поштові конверти, в яких працівниками пошти зазначена причина повернення - за закінченням терміну зберігання (а.с. 56-57). 14.02.2022 року розгляд справи було відкладено на 21 березня 2022 року о 12 год. 00 хв., у зв`язку з неявкою відповідачів та відсутністю відомостей про їх належне сповіщення (а.с. 50). Відповідачам [PERSON] , [PERSON] було повторно направлено судові повістки про розгляд справи, яке призначено на 21.03.2022 року о 12 год. 00 хв. Однак, на адресу суду повернулися поштові конверти, в яких працівниками пошти зазначена причина повернення - за закінченням терміну зберігання (а.с. 61-62). 21.03.2022 року судове засідання було знято з розгляду та відкладено на 17 травня 2022 року о 12 год. 00 хв., у зв`язку з перебуванням головуючого судді по даній справі у відпустці (а.с. 58). Відповідачам [PERSON] , [PERSON] було направлено судові повістки про розгляд справи, яке призначено на 17.05.2022 року о 12 год. 00 хв. Однак, на адресу суду повернулися поштові конверти, в яких працівниками пошти зазначена причина повернення - за закінченням терміну зберігання (а.с. 65-66). 17.05.2022 року розгляд справи було відкладено на 15 червня 2022 року о 12 год. 00 хв., у зв`язку з неявкою відповідачів та відсутністю відомостей про їх належне сповіщення (а.с. 67). Відповідачам [PERSON] , [PERSON] було направлено судові повістки про розгляд справи, яке призначено на 15.06.2022 року о 12 год. 00 хв. Однак на адресу суду не повернулися поштові конверти з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ч. 1 ст. 131 ЦПК України). Також, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дат відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 10 ст. 130 ЦПК України якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 10 ст. 187 ЦПК України). Судом неодноразово направлялися судові повістки на адресу реєстрації відповідача [PERSON] , згідно отриманої інформації з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача, однак поштові конверти поверталися без вручення. Також, судові повістки направлялися на останню відому адресу відповідача [PERSON] , [ADDRESS] , але також останнім судові повістки не були отримані. Тому, відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомлялись про виклик до суду на інформаційному веб-сайті судової влади України, на 12 годину 00 хвилин 15 червня 2022 року за адресою: [ADDRESS] у справі про стягнення суми боргу, про що в матеріалах справи свідчать наявні оголошення (а.с. 70-71). Отже, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] про слухання справи, яке було призначено на 15 червня 2022 року були повідомлені завчасно, у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України. З боку відповідачів [PERSON] , [PERSON] жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. Також, не надходив і відзив на позовну заяву ТОВ «Білоцерківвода». Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлені відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з`явились в судове засідання, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надали відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідне по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 15.06.2022 року постановлено провести заочний розгляд справи у вищезазначеній цивільній справі. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача ТОВ «Білоцерківвода» підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , є співвласниками житлового приміщення -будинку [ADDRESS] і є споживачами послуг централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які надає позивач ТОВ «Білоцерківвода». Звертаючись до суду з зазначеним позовом позивач ТОВ «Білоцерківвода» посилається на те, що відповідачі отримують послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), однак їх не сплачують, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, згідно діючих тарифів. З наданої відомості про нарахування та оплату централізованого постачання холодної води та водовідведення по особовому рахунку № [NUMBER] , який закріплений за [PERSON] (а.с. 6) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] наявна заборгованість на суму 5269 грн. 09 коп., що утворилась за період з 01.03.2020 року по 01.08.2021 року. Згідно отриманої судом відповіді, зареєстрованої судом 17.01.2022 року за вх. № 1746, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40). Згідно отриманої судом відповіді, зареєстрованої судом 17.01.2022 року за вх. № 1751, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, [PERSON] , зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] зареєстрованим не значиться (а.с. 41). Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , форма власності: приватна спільна часткова, частка власності: 19/100, підстава виникнення права власності: договір дарування, 1-6498, 17.07.1995, Друга Білоцерківська державна нотаріальна контора; [PERSON] , форма власності: приватна спільна часткова, частка власності: 7/50, підстава виникнення права власності: договір дарування, 651, 09.06.1995, Друга Білоцерківська державна нотаріальна контора, свідоцтва про право на спадщину, 1-2506, 30.05.1995, Білоцерківська державна нотаріальна контора, договір дарування, 653, 09.06.1995, Друга Білоцерківська державна нотаріальна контора (на даний час особа померла); [PERSON] , форма власності: приватна спільна часткова, частка власності: 4/50, підстава виникнення права власності: свідоцтва про право на спадщину, 1-2506, 30.05.1995, Білоцерківська державна нотаріальна контора, договір дарування, 653, 09.06.1995, Друга Білоцерківська державна нотаріальна контора; [PERSON] , форма власності: приватна спільна часткова, частка власності: 39/100, підстава виникнення права власності: свідоцтва про право власності, -, 17.09.1966, Білоцерківський міськконунгосп (на даний час особа померла); [PERSON] , форма власності: приватна спільна часткова, частка власності: 20/100, дублікат свідоцтва про право на спадщину, 1-2504, 30.05.1995, виданий Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою від 07.10.2005 року № 4-5238 (на даний час особа померла) (а.с. 10-11). Отже, встановлено, що вищезазначені особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вказаного нерухомого майна, відповідач [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою, отримують послуги та відповідач [PERSON] , яка зареєстрована в даному житловому приміщенні, користується послугами, які були надані позивачем ТОВ «Білоцерківвода». Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, яка полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п. 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 462/6393/15-ц). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Така правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 № 712/8916/17 (14-448цс19 ). Де, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги. Отже, суд приходить до висновку, що у сторін спору є фактичні договірні відносини згідно яких позивач ТОВ «Білоцерківвода» надавав відповідачам послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), а відсутність укладеного письмового договору не звільняє останніх від обов`язку здійснювати своєчасно оплату за надані послуги. Пунктом 1.3 Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг від 25.04.2005 року № 60, що затверджений наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства, виконавцем послуг з центрального постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що проводить господарську діяльність з центрального водопостачання та водовідведення. Встановлено, що ТОВ «Білоцерківвода» здійснює господарську діяльність централізованого водопостачання та водовідведення в м. Біла Церква на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 177 від 15.02.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживачі не звільняються від оплати житлово-комунальних послуг, які були надані ТОВ «Білоцерківвода». Між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає послуги, а відповідачі ними користуються. Тобто, відповідачі зобов`язані здійснювати своєчасно оплату за надані послуги, які крім зазначеного Закону також регламентуються ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та ст. 162 ЖК України. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки. Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, також відповідач [PERSON] зареєстрована за вищезазначеною квартирою, відповідно користуються послугами, які надаються позивачем та повинні нести за це витрати. Відповідно до п. 11 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. За наявності витоків із загальнобудинкової мережі споживачі, які не мають квартирних засобів обліку, оплачують послуги з холодного, гарячого водопостачання та водовідведення за встановленими нормативами (нормами) за місяць, у якому ці витоки виявлено. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства (п. 21 Правил). Встановлено, що у вищезазначеному будинку відповідачів лічильник не встановлений, а тому плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» норми споживання це кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Відповідно до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що наступає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги в будинку /квартирі/, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Отже, відповідачі, як споживачі послуг, отримуючи та використовуючи послуги з водопостачання та водовідведення, зобов`язані дотримуватися ст. 162 ЖК України, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» та п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, якими передбачено обов`язок споживачів сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Частиною 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами відсутні чинні договори про надання послуг централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), однак відповідачі є співвласниками будинку [ADDRESS] , а отже суд вважає доведеним, що відповідачам надавалися послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що підтверджується розрахунковим листом абонента за особовому рахунку № [NUMBER] , який закріплений за [PERSON] (а.с. 6). Отже, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), а відповідачі, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язані оплатити надані послуги. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Житлово-комунальні послуги зобов`язаний оплачувати кожен із співвласників квартири (КЦС/ВС у справі № 703/2200/15-ц від 19 серпня 2020 року). Судом встановлено, що відповідачі є співвласниками оспорюваного будинку і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як співвласники майна зобов`язані утримувати майно, що їм належить на праві власності (спільної часткової власності) та сплачувати за отримані послуги. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Як встановлено судом відповідачі є співвласниками квартири (спільна часткова власність), якій позивач надав послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем). З огляду на це, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як співвласники квартири, в якій були отримані послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), мали обов`язок оплатити позивачеві їхню вартість, однак, як встановлено судом мають заборгованість в розмірі 5269,09 гривень за період з 01.03.2020 року по 01.08.2021 року. Відповідачі з відзивом стосовно позовної заяви позивача ТОВ «Білоцерківвода» до суду не зверталися та жодного належного доказу в спростування доводів позивача не було надано, як і не спростовано те, що останні не є споживачами зазначених послуг та дійсно не мають заборгованості. В свою чергу, відповідачі не надали до суду доказів сплати ними вказаних коштів чи доказів того, що житло вибуло з їх власності або не є такими, які отримують надані з боку позивача послуги. Крім того, не проживання особи у квартирі, яка належить йому на праві спільної часткової власності, та факт відсутності його реєстрації у цій квартирі не звільняє від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг, які були надані. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц. Отже, з урахуванням положень статті 319 ЦК України, суд приходить до того, що в силу належності квартири на праві спільної часткової власності, кожен із співвласників має нести відповідальність відповідно до своєї частки у спільному майні, оскільки іншої домовленості між співвласниками щодо утримання квартири не встановлено, доказів визначення уповноваженого власника квартири суду не надано. Тягар утримання майна належить на власниках квартири (стаття 322 ЦК України). Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 522/7683/13-ц, провадження № 61-31025св18. Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку, заборгованість відповідачів перед позивачем за отримані послуги становить 5269,09 гривень. Розрахунок боргу, обґрунтований належним чином, відповідачами не спростовано. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки відповідачі, як споживачі послуг не здійснювали оплату за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01.03.2020 року по 01.08.2021 року в розмірі 5269 грн. 09 коп., то даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов в частині солідарного стягнення основного боргу підлягає до задоволення. Стосовно нарахованих інфляційних втрат в розмірі 626 грн. 48 коп. та 3% річних в розмірі 224 грн. 40 коп., суд приходить до наступного. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 6 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язані вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц). Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частин 1, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу. Разом з тим у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок: "З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).". Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17. У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Верховний суд (в рамках цієї справи) наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13. Між тим, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 (ЄДРСРУ № 82887781), з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Серед іншого правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Суд погоджується з наданим з боку позивача розрахунком інфляційних втрат та 3% річних. Судом враховано, що відповідачі мають заборгованість за певний період з несплати за послуги централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), тому позивач має право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3% річних. Тому, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних є цілком обґрунтованими та такими, що також підлягають до задоволення в заявленому позивачем розмірі, оскільки відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Отже, зважаючи на вищенаведені приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягають солідарно стягненню інфляційні втрати у розмірі 626 грн. 48 коп. та 3% річних в розмірі 224 грн. 40 коп. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Згідно із п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем ТОВ «Білоцерківвода» були понесені судові витрати у сумі 2270,00 гривень, які документально підтверджені (а. с. 3). Тому, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову в розмірі 2270,00 гривень, понесення яких документально підтверджується наявним платіжним дорученням № 7623 від 23 листопада 2021 року. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved