Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовною заявою, в якій просить визнати договір позики від 27 лютого 2019 року між нею та відповідачем неукладеним та недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в травні-липні 2020 року їй стало відомо про існування договору позики від 27 лютого 2019 року, між нею та відповідачем, відповідно до якого вона начебто отримала від відповідача в момент підписання договору 1000000 грн із зобов`язанням повернути вказану суму не пізніше 27 лютого 2020 року. Вказує, що про існування даного договору позики їй не було нічого відомо, відповідача вона ніколи не знала, не знає, з ним не спілкувалася та ніяких грошових коштів від нього ніколи не отримувала, своє волевиявлення на укладення даного договору та отримання від відповідача будь-яких грошових коштів не проявляла, згоди з усіх істотних умов вказаних правовідносин з останнім не досягла, будь-якого письмового документа з цього приводу не складалось та її підписом скріплено не було. Крім того, вказує, що у спірному договорі невірно вказані дані її паспорту та її місце проживання. Також позивач стверджує, що підпис в графі «Позичальник» виконаний не нею, а сторонньою особою, що також підтверджується висновком спеціаліста №ED-1726-71836.21 від 05 серпня 2021 року. Також станом як на 27 лютого 2019 року, так і на теперішній час позивач знаходиться в шлюбі, але жодного посилання відповідно до діючого законодавства на згоду чоловіка про отримання позивачем позики договір позики не містить. За вказаним фактом, а саме про те, що «відповідні невідомі особи на підставі підроблених документів намагаються заволодіти грошовими коштами та майном позивача», нею подано заяву від 20 січня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої 20 січня 2022 року слідчим СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області внесені відомості до ЄРДР про кримінальне провадження №12022041030000066 з попередньою кваліфікацією за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 190 КК України. Виходячи з викладених обставин позивач вважає, що договір позики від 27 лютого 2019 року між нею та відповідачем є неукладеним та недійсним. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 22 березня 2022 року відповідач отримав копію ухвали про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками, проте будь-яких заяв по суті справи не подавав. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 27 лютого 2019 року між сторонами укладено договір позики у письмовій формі, згідно умов якого [PERSON] надав у власність [PERSON] позику в сумі 1000000 грн з кінцевим терміном повернення до 27 лютого 2020 року. Факт отримання [PERSON] грошей підтверджується самим договором, а саме п.2 цього договору, де зазначено, що предмет позики 1000000 грн переданий позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору. Підписання цього договору позичальником є підтвердження отримання ним грошових коштів від позичальника при підписанні цього договору (а.с.6). У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 27 лютого 2019 року у розмірі 1000000 грн суми позики, 25902 грн пені відповідно до пункту 4 договору позики від 27 лютого 2019 року, 3770 грн 3% річних за прострочення виконання зобов`язань та 8000 грн інфляційного збільшення боргу (а.с.24-32,40-42). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року та постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року залишено без змін, у справі №204/2184/20 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 27 лютого 2019 року, в сумі 1000 000 грн., 25 902 грн. - пені за прострочення виконання зобов`язання, 3770 грн. - 3% річних, 8000 грн. - інфляційних втрат, судові витрати по справі у розмірі 10376 грн. 80 коп., а всього: 1 048 048 грн. 80 коп. (а.с.24-32,40-42). 20 січня 2022 року Дніпровським районним управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що група осіб намагається заволодіти грошовими коштами та майном, що належать останній та [PERSON] , з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ст. 15 ч.1, ст. 190 ч.2 КК України (а.с.17). Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до положень частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з вимогами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані позивачем докази суд приходить до висновку про відсутність підстав визнати спірний договір недійсним чи неукладеним, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності договору позики від 27 лютого 2019 року з тих підстав, що не підписувала його та не отримувала кошти за цим договором. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі N 466/6829/17, від 08 грудня 2021 року у справі N 642/1269/19, від 30 липня 2020 року у справі N 299/1523/16-ц. Долучена до позовної заяви копія висновку спеціаліста №ED-1726-71836.21 від 05 серпня 2021 року, відповідно до якого підпис в договорі позики від 27 лютого 2019 року ймовірно виконаний не [PERSON] , а іншою особою, судом до уваги не приймається, оскільки такий висновок не є належним та допустим доказом. Крім того, сам спеціаліст зазначає, що його висновок щодо виконавця підпису носить виключно орієнтуючий характер, так як ним не було досліджено оригінали, як досліджуваного підпису, так і зразків (а.с.18-20). Під час розгляду даної справи [PERSON] не було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також судом взято до уваги, що у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики суди задовольнили позов у повному обсязі. При цьому суди встановили, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, умови якого [PERSON] не виконала (справа №204/2184/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц зазначено, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 27 лютого 2019 року унеможливлює задоволення в цій справі позову про визнання даного договору позики недійсним, оскільки відсутність підстав для стягнення боргу за договором позики вже були досліджені у справі N 204/2184/20 про стягнення заборгованості за договором позики. Крім того, під час розгляду справи №204/2184/20 судом апеляційної інстанції вже оцінювалися доводи [PERSON] з приводу того, що вона не отримувала в позику грошові кошти від [PERSON] , а вказані у спірному договорі паспортні дані не відповідають дійсності, та встановлено, що вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Також судом враховується, що під час розгляду справи №204/2184/20 в суді першої інстанції представником [PERSON] було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, проте через ненадання [PERSON] суду та експертам вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків почерку у задоволенні клопотання було відмовлено. Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив її клопотання щодо призначення експертизи судом апеляційної інстанції визнані необґрунтованими. Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації виконавця підпису у договорі позики, [PERSON] в апеляційному суді не заявляла. Дана обставина також була предметом розгляду в суді касаційної інстанції, як підстава для перегляду судових рішень першої та апеляційної інстанцій, та Верховним Судом була надана оцінка таким доводам. Та обставина, що 20 січня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, висновків суду не спростовують та не свідчать про недійсність спірного договору. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed