Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

у березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг, повернення незаконно списаних коштів з банківського рахунку та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила суд стягнути з банку на її користь суму незаконно списаних коштів, у відшкодування моральної шкоди 100000,25 грн., а також вирішити питання судових витрат у справі. Свої вимоги мотивувала тим, що уклала з банком анкету-заяву на обслуговування карткового рахунку № [NUMBER] , номер картки [NUMBER] , для подальшого отримання заробітної плати. Вказала, що кредитний договір з банком не укладала, із заявою про надання кредиту не зверталась, встановлення кредитного ліміту з банком не погоджувала, Умов та правил надання банківських послуг не підписувала, картку «Універсальна Gold» отримала разом із карткою для отримання виплат на отримання заробітної плати. Проте, банком було встановлено, а в подальшому й змінено кредитний ліміт, та безпідставно за період з липня 2018 року по листопад 2019 року вкрадено з її власних коштів понад 35 000,00 грн. Неправомірним діями банку їй було завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу автоматичного, самовільного зняття її власних коштів (заробітна плата) та неможливістю нормального користування коштами, через що вона змушена була припинити лікування, докладати додаткових зусиль для продовження лікування, як наслідок нервових стресів її стан здоров`я погіршувався, втой час як банк на її зверненняне реагував, а від працівників останнього на її адресу постійно висловлювались погрози та приниження її честі та гідності. Ухвалою від 24.03.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 53). Ухвалою від 05.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с. 129). Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на позов, в якому заперечив проти позову та вказав, що за умовами договору про надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» встановило позивачеві кредитний ліміт на картковий рахунок відкрив картковий рахунок для зарахування та виплати грошових коштів. Оскільки у позивача виникла заборгованість за кредитом, то відповідач правомірно здійснив договірне списання коштів з банківського рахунку на погашення цієї заборгованості. Підстави для стягнення з банку утриманих коштів відсутні, а позивач не довела порушення свого права. Також матеріали справи не містять доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, а договором і законом не передбачено право позивача на таке відшкодування. Тому, просило у задоволенні позову відмовити (а.с. 73-77). Позивач подала відповідь на відзив, у якій вказала на недоведеність позиції відповідача, а тому просила позов задовольнити (а.с. 99-101). В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Гордієнко В.А. в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні через недоведеність. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 05.09.2011 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, а також тарифами становить договір про надання банківських послуг (а.с. 91-92). 09.01.2018 року [PERSON] була ознайомлена інформацією про умови кредитування (а.с. 93-96). Згідно виписок по рахунку позивача вбачається, що остання здійснювала користування карткою [NUMBER] , на останню надходила заробітна плата, а також зі вказаної картки банком проводились автоматичні списання коштів (а.с. 37-49). Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, котрі регулюються Цивільним кодексом України. Згідно положень ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Підстави для списання грошових коштів з рахунка визначені у ст. 1071 ЦК України, де зазначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу регламентовані положення Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 року № 2346-III (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п. 1.38 ст. 1 вказаного Закону, договірне списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно п. 26.1 ст. 26 Закону № 2346-III, платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. У відповідності до п. 1.7 чинної на момент виникнення спірних правовідносин Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 року №22, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (п. 6.1 Інструкції). Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; найменування отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (п. 6.2 Інструкції). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника (п. 6.5 Інструкції). Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. У відповідності до положень ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Представником АТ КБ «ПриватБанк» у судовому засіданні не було спростовано належними та допустимими доказами твердження позивача з приводу відсутності домовленості між нею та банком щодо договірного списання грошових коштів з усіх рахунків клієнта в рахунок погашення заборгованості. Крім того, матеріали справи не містять підтверджень того, що витяги з Умов та Правил надання банківських послуг на момент укладення між сторонами правочину були підписані позивачем і містили умови, зокрема, і щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків позивача в рахунок погашення заборгованості, і позивач ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи відповідну Анкету-заяву. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України). Згідно приписуст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткових рахунків, відкритих на ім`я позивача. Разом з тим, ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право у спосіб подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Установлюючи правило, що суд розглядає справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, про захист яких вони просять. Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права). При зверненні до суду позивач просила стягнути на її користь суму незаконно списаних коштів без визначення їх розміру. Зі змісту поданої заяви вбачається, що позивачем було вказано суму понад 35 000,00 грн., з наданих виписок по банківську рахунку суд позбавлений можливості самостійно встановити такі обставини. До того ж, позивач, реалізуючи на власний розсуд свої права, визначені ст. 43 ЦПК України щодо подання доказів, заяв та клопотань тощо, в обґрунтування даної своєї позиції порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 84 ЦПК України, не скористалась та не витребував у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування останньої. Аналогічно позивачем не було використано право, передбачене ст. 105 ЦПК України щодо призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань з приводу обґрунтування своєї позиції. Отже, оскільки суд зв`язаний предметом і розміром заявлених вимог, а враховуючи те, що позивач позовом ставить під сумнів правомірність стягнення коштів, але не ставить питання про їх розмір, суд позбавлений можливості відновити порушене право позивача в межах цієї конкретної справи. Тому, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні вимог у цій частині. Про вважає за необхідне зазначити, що наведене не означає та не позбавляє позивача права відновлення фактично порушених її прав у подальшому й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Щодо позовних вимог у частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пунктах 5, 7 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, які виникли між сторонами, містять характер договірних (зобов`язальних) відносин у сфері надання банківських послуг, правові наслідки та відповідальність у випадку порушення яких визначено Главою 51 ЦК України. Згідно зі ст. 611 ЦК України, збитки або моральна шкода підлягають відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Правила ст. 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини. Зважаючи на викладене та наявні у справі матеріали, вбачається недоведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача, наявність умов для компенсації такої шкоди та існування причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Тому, вимоги і в цій частині задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10.02.2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed