Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

У лютому 2021 року Броварська міська рада Броварського району Київської області звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] , а також стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~102 грн. 00 коп. В обґрунтування вимог зазначається, що на виконання Законів України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» Броварською міською радою Київської області прийнято рішення № 880-45-05 від 18 вересня 2008 року, яким зокрема прийнято безоплатно у власність територіальної громади [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 486 від 09 жовтня 2008 року затверджено акти приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади міста Бровари гуртожитків, зокрема по [ADDRESS] , що перебуває у державній власності та на балансі ВАТ «Броварисільбуд». За відомостями, отриманими від комунального підприємства «ЖЕК-3» наймач кімнати № 801/4 у гуртожитку по [ADDRESS] [PERSON] у зазначеному приміщенні не проживає впродовж декількох років. Має заборгованість за надані комунальні послуги з утримання будинків та споруд у розмірі 7\~358 грн. 57 коп., з теплопостачання 15\~183 грн. 17 коп., водопостачання та водовідведення 1\~863 грн. 23 коп., а також технічне обслуговування внутрішньо будинкової системи у розмірі 1\~217 грн. 54 коп. При перевірці фактичного проживання за місцем реєстрації виявлено, що відповідач у спірному приміщенні тривалий час не проживає, не цікавиться житлом, комунальні послуги не сплачує. З підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 30 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. 30 квітня 2021 року позивач подав до суду додаткові пояснення. У судовому засіданні представник позивача Броварської міської ради Броварського району Київської області Якуніна С.В. позовні вимоги підтримала, пояснила, що відповідач впродовж тривалого часу не проживає у гуртожитку, має заборгованість по оплаті за надані комунальні послуги. Періодично, один чи два рази на рік з`являється у гуртожитку, однак його тимчасова поява не перериває строку відсутності. Додала, що відповідач залишив спірне житло добровільно, тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що відповідач пенсіонер, однак продовжує трудову діяльність у ТОВ «Сервіс» у місті Києві, працюючи на посаді охоронника. Будь-якого іншого житла крім спірного відповідач не має, по мірі можливості сплачує комунальні послуги та вчиняє ремонтні роботи. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Броварської міської ради Київської області № 880-45-05 від 18 вересня 2008 року прийнято безоплатно у власність територіальної громади [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 486 від 09 жовтня 2008 року затверджено акти приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади міста Бровари гуртожитків, зокрема по [ADDRESS] , що перебуває у державній власності та на балансі ВАТ «Броварисільбуд». Згідно з довідкою № 06-8/4534 від 09 грудня 2020 року, виданою відділом реєстрації проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» [PERSON] з 23 травня 1996 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 10 лютого 2020 року директор КП «ЖЕК-4» звернувся до начальника управління з питань комунальної власності та житла із листом № 54/20 про вжиття заходів, в якому зазначив, що у ході проведення роботи з боржниками виявлено, що у кімнаті [ADDRESS] наймач не проживає. Заборгованість по кімнаті за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій складає 5\~325 грн. 05 коп. Відповідно до даних по абоненту ОР № 446438 на 03 лютого 2021 року заборгованість [PERSON] по платі за послуги з утримання будинку становить 7 358 грн. 57 коп. Відповідно до листа КП «Броваритепловодоенергія» від 21 грудня 2020 року станом на 01 грудня 2020 року заборгованість за надані послуги за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 грудня 2020 року числиться заборгованість у сумі: за централізоване водопостачання та відведення 1\~863 грн. 23 коп., за технічне обслуговування внутрішньобудинкової системи 1\~217 грн. 54 коп., та за послуги з централізованого теплопостачання у розмірі 15\~183 грн. 17 коп. Відповідно до комісійного акту перевірки фактичного проживання наймача у кімнаті № 801/4 в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] від 22 квітня 2015 року, двері у кімнату зачинені, мешканці відсутні, у кімнаті ніхто не проживає. Наймач іноді з`являється, останній раз бачили приблизно місяць тому. У даному акті міститься підпис мешканця кімнати 801/3 [PERSON] . Згідно з актами перевірки фактичного проживання наймача за адресою: [ADDRESS] від 17 січня 2019 року, 26 червня 2019 року, 24 жовтня 2019 року, 02 липня 2020 року та 10 грудня 2020 року, наймач [PERSON] понад рік не проживає у вказаній кімнаті, на момент перевірки двері ніхто не відчинив. Факти не проживання підтверджені сусідами, підписи яких містяться в актах. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2010 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, третя особа: комунальне підприємство «Служба замовника» Броварської міської ради Київської області про визнання права користування житловим приміщенням та ордера на житлове приміщення у гуртожитку; позов третьої особи комунального підприємства «Служба замовника» Броварської міської ради Київської області задоволено, виселено [PERSON] з кімнати [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2011 року рішення суду від 16 грудня 2010 року в частині задоволення позову про виселення [PERSON] скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишено без змін. За змістом статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно зі статтею 61\~ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до частини першої статті 71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71\~ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72\~ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. У постановах від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) та від 21 січня 2021 року у справі № 456/3431/18 (провадження № 61-15919св20) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89\~ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61?37646с За положеннями статей 71, 72\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись. При розгляді даної справи по суті суд не встановив обставин непроживання [PERSON] більше шести місяців у спірній кімнаті у зв`язку із втратою інтересу до житла. Сам факт періодичного не проживання у вказаній кімнаті не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71\~ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. На підтвердження факту непроживання відповідача у спірному житлі позивач надав до суду акти перевірки фактичного проживання. Разом з тим, суд критично до них відноситься з огляду на ті обставини, що у них відсутній час складання, при цьому дні складання актів є робочими. З огляду на це суд допускає, що відповідач міг бути відсутній у приміщенні зокрема у зв`язку з роботою. Обставини щодо тривалого непроживання відповідача записані зі слів сусідів, які не були допитані у якості свідків у судовому засіданні. Доказів, які б безспірно свідчили, що відповідач залишив спірне житло без наміру користуватися ним сторона позивача до суду не надала. Щодо тверджень позивача про наявність заборгованості за користування житлово-комунальними послугами, то вказані обставини також не можуть бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки підприємства з надання комунальних послуг не позбавлені можливості звернення до суду у порядку позовного чи наказного провадження із вимогами про стягнення заборгованості. З виписок по абонентських рахунка, наданих позивачем вбачається, що відповідач не в повному обсязі та періодично сплачував за надані йому послуги. При розгляді даної справи по суті судом не здобуто доказів наявності у відповідача будь-якого іншого житла, яке є його постійним місцем проживання. Позбавлення права користування житлом є надмірним тягарем та порушенням принципу пропорційності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 686/11322/16-ц (провадження № 61-10093св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду». Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). У частині першій статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Outcome: dismissed