Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів і просить стягнути солідарно з останніх на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 10 100,50 грн, 1% вартості товару за кожен день затримки виплати коштів за період з 17.10.2020 по 12.02.2021 у розмірі 11 918,00 грн та судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що між ним та відповідачем [PERSON] було досягнуто домовленості про купівлю-продаж шин-дисків в кількості 1 шт. для вантажного автомобіля «ДАФ», якістю згідно надісланого фото, за ціною 10 100,50 грн. Задля поставки замовленого товару 06 жовтня 2020 року позивачем внесено попередню оплату всієї суми коштів (10 100,50 грн) на надані відповідачем [PERSON] банківські реквізити, а саме на рахунок відповідача [PERSON] . Після оплати коштів на картковий рахунок [PERSON] позивачу було відправлено покупку - шини-диски в кількості 1 шт. При цьому відправка здійснена від гр. [PERSON] , який в телефонному режимі пояснив, що він є постачальником товару від відповідача [PERSON] . Отримавши 08.10.2020 шину-диск, позивачем було з`ясовано, що вона не відповідає замовленню, а саме не підходить по якості, яка попередньо узгоджувалася (інший матеріал виготовлення, інший виробник, тобто не може бути використана за призначенням разом з іншою, до якої замовлялася). У зв`язку з тим, що придбаний товар не може бути використаний позивачем за призначенням, останній повернув його відправнику. Проте, відповідачами протиправно не повернуто позивачу кошти, які були сплачені за товар, який не підійшов та не може бути використаним за призначенням, у зв`язку з чим останній вважає необхідним стягнути з відповідачів сплачені 10 100,50 грн. Окрім того, посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що він, як споживач, має право вимагати крім повернення сплаченої суми, сплатити неустойку в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей, тобто за період з 17.10.2020 по 12.02.2021, що складає 11 918,00 грн. Додатково позивач звертає увагу суду на те, що вказаними вище неправомірними діями відповідачі завдали йому моральних страждань, які він оцінює у розмірі 2 000,00 грн. 13 квітня 2021 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва за вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження по справі. У судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, у якій також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зі змісту позовної заяви вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було досягнуто домовленості про купівлю-продаж шин-дисків в кількості 1 шт. для вантажного автомобіля «ДАФ», якістю згідно надісланого фото, за ціною 10 100,50 грн. Задля поставки замовленого товару 06 жовтня 2020 року позивачем внесено попередню оплату всієї суми коштів (10 100,50 грн) на надані відповідачем [PERSON] банківські реквізити, а саме на рахунок відповідача [PERSON] , що підтверджується відповідною квитанцією, яка міститься в матеріалах справи. Після оплати коштів на картковий рахунок [PERSON] позивачу було відправлено покупку - шини-диски в кількості 1 шт. При цьому відправка здійснена від гр. [PERSON] , який в телефонному режимі пояснив, що він є постачальником товару від відповідача [PERSON] . Отримавши 08.10.2020 шину-диск, позивачем було з`ясовано, що вона не відповідає замовленню, а саме не підходить по якості, яка попередньо узгоджувалася (інший матеріал виготовлення, інший виробник, тобто не може бути використана за призначенням разом з іншою, до якої замовлялася). У зв`язку з тим, що придбаний товар не може бути використаний позивачем за призначенням, останній повернув його відправнику. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, на виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідачами не спростовані відомості, що вказані позивачем у своєму позові. З метою повернення сплачених коштів позивач направив на адресу відповідачів лист з вимогою повернути кошти, що підтверджується фіскальними чеками від 09.12.2020 та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Однак, претензія залишена без належного реагування. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 2 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Таким чином суд вважає, що сплачені позивачем на користь відповідачів грошові кошти у розмірі 10 100,50 грн є безпідставно отриманими, відтак їх необхідно стягнути на користь [PERSON] . Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з урахуванням змін та доповнень, внесених Постановою пленуму Верховного Суду України від 25.05.2005 р. №5) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тому, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд вбачає справедливим та розумним стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн. Саме така сума, на думку суду, є співмірною з понесеними позивачем моральними стражданнями. У частині позовних вимог щодо стягнення 1% вартості товару за кожен день затримки виплати коштів за період з 17.10.2020 по 12.02.2021 у розмірі 11 918,00 грн суд вважає правильним відмовити у зв`язку з наступним. Згідно ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Частиною 1 ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено сферу його дії, а саме: регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Разом з цим відповідно до п. 18, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавцем є суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації, а споживачем - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Згідно абз. 3, 4 п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі у справі не є фізичними особами-підприємцями, а відповідно суб`єктами господарювання. Отже, враховуючи вищевикладене, вказаний спір не регулюється Законом України «Про захист прав споживачів», а відтак до нього не застосовуються вимоги, передбачені ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з кожного з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 400,00 грн та судовий збір у розмірі 605,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial