Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] , через свого представника - адвоката Петровського В.В., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві про визнання права користування земельною ділянкою та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач набув право користування земельною ділянкою, з обліковим номером 62:127:0085, загальною площею 883,65 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.1989, зареєстрованого старшим державним нотаріусом Ляшук Л.В. 15-ої Київської державної нотаріальної контори за № 1-227, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Право користування такою земельною ділянкою перейшло до позивача в силу ст. 90 Земельного кодексу Української РСР (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі продажу), у якій вказано, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Таким чином, за договором купівлі-продажу позивачу перейшло право користування 62/100 частинами земельної ділянки. Позивач є законним та добросовісним землекористувачем оспорюваної земельної ділянки понад 30 років. Однак, не беручи до уваги вищезазначені факти, відповідач-1 не визнає таке право користування за позивачем, внаслідок чого створює перешкоду у реалізації цього права, в т.ч. шляхом розміщення на городі [PERSON] теплиці. Крім того, незважаючи на зауваження Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради та права [PERSON] на вищевказані земельні ділянки, [PERSON] неодноразово намагалася зареєструвати право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:62:127:0062) без нотаріальної згоди позивача. Зареєстрована земельна ділянка за відповідачем-1 у Державному земельному кадастрі та, відповідно, неправомірні наміри та спроби [PERSON] отримати оспорювану земельну ділянку у власність, порушує законне право користування позивача земельною ділянкою (обліковий номер 62:127:0085). Така реєстрація була проведена [PERSON] із порушенням вимог чинного законодавства в частині отримання згоди щодо оформлення проїзду (проходу) через належну [PERSON] земельну ділянку загальною площею 883,65 кв.м., а також без письмової згоди землекористувача такої ділянки - [PERSON] . Внесення земельної ділянки в Державний земельний кадастр було проведено з відповідними порушеннями як з боку відповідача-1, так і з боку державного реєстратора Головного управління Держгеокадастру у м. Києві. Відповідачем-1 так і не було надано нотаріальної згоди всіх власників (користувачів) земельних ділянок, за рахунок яких передбачена передача земельної ділянки, та згоди усіх користувачів земельної ділянки, через яку запроектовано проїзд. На думку позивача, Головне управління Держгеокадастру у м. Києві зареєструвало таку земельну ділянку з порушенням законодавчо встановлених вимог. Скасування державної реєстрації оспорюваної земельної ділянки є ефективним способом захисту для відновлення порушених прав позивача та можливості реалізації таких прав та інтересів [PERSON] у майбутньому. Наявність в Державному земельному кадастрі такого запису реєстрації ставить під сумнів право користування земельною ділянкою позивача, тоді як таке право закріплене за ним вже більше 30 років. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження; підготовче засідання у вказаній справі призначено на 13.04.2021. 22.03.2021 від представника відповідача-2 Головного управління Держгеокадастру у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві на позовну заяву йдеться про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2016 № 580 «Деякі питання реалізації пілотного проекту із запровадження екстериторіальності погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» з 01.10.2016 погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки відбувається за принципом екстериторіальності. Відповідність вимогам чинного законодавства проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] підтверджено: висновками Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.01.2018 № 717/0/012/09-18 та експерта державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Мужевського Д.В. від 28.04.2018 № 5983/82-18. Зазначені висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] є складовими частинами зазначеного проекту землеустрою та станом на даний час у встановленому законодавством порядку (в тому числі в судовому порядку) не скасовані та є чинними, а, отже, зазначений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до вимог статей 21, 21 Земельного кодексу Української РСР (1970 року) та статей 125, 126 Земельного кодексу України (чинного з 2002 року), документами, які посвідчують право власності/користування відповідною земельною ділянкою є державні акти на право власності/користування земельною ділянкою, договір оренди земельної ділянки, а також документи з Державного реєстру прав на нерухоме майно, а не технічні звіти по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу № 62127 або витяги з міського Земельного кадастру, ведення якого та формування витягів з якого ані Законом України «Про Державний земельний кадастр», ані Порядком ведення Державного земельного кадастру не передбачено (про те, що відомості міського земельного кадастру не є підтвердженням права користування земельною ділянкою позивача було повідомлено у листі Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) від 26.10.2020 № 05716-20122). Позивач в порушення положень статей 76-78, 83, 95 ЦПК України та земельного законодавства зазначеного вище жодного доказу, а саме правовстановлюючого документа, який би підтверджував зареєстроване право власності чи користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: у [ADDRESS] (зараз - [PERSON] ) до матеріалів справи не надав. Крім цього, Позивач посилається на договір купівлі-продажу жилого будинку від 21.02.1989 № 1-227 по [ADDRESS] , яким на думку позивача встановлено порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою, проте всупереч доводам позивача будь-яких посилань на встановлення конкретно визначеного порядку користування земельною ділянкою вказаний договір не містить. Оскільки проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] відповідав вимогам чинного законодавства (в тому числі були наявні висновки про її погодження) та в межах спірної земельної ділянки були відсутні інші зареєстровані в Державному земельному кадастрі та оформлені у власність/користування земельні ділянки, - 02.07.2018 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:127:0062, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Доказів наявності в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, власником/користувачем якої є позивач, у формі витягу з Державного земельного кадастру, який повинен відповідати вимогам статті 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» позивачем суду не надано, в матеріалах справи такий витяг відсутній. Тому, на думку відповідача-2, державна реєстрація спірної земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:127:0062 здійснена у спосіб, межах та відповідно до вимог чинного законодавства України. 12.04.2021 та 13.04.2021 від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 13.04.2021 розгляд справи відкладено на 18.05.2021. 13.04.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник просить задовольнити позовні вимоги, вказуючи, що у позовній заяві [PERSON] і не стверджує, що наразі має зареєстроване право користування оспорюваною земельною ділянкою (городом). Більш того, однією з позовних вимог є саме визнання права користування земельною ділянкою з метою подальшої реалізації прав та інтересів позивача щодо отримання земельної ділянки шляхом безоплатної приватизації в порядку ст. 118 Земельного кодексу України у майбутньому. Щодо аргумента відповідача-2 про відсутність у договорі купівлі-продажу положень, які встановлюють порядок землекористування між співвласниками житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , позивач вказує те, що такий порядок користування земельною ділянкою був визначений ст. 90 Земельного кодексу Української РСР (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу), у якій вказано, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Безпосередньо факт виникнення права користування оспорюваною земельною ділянкою у початкового землекористувача - [PERSON] підтверджується архівним витягом Комунального підприємства «Трудовий архів Броварського району» Броварської районної ради Київської області від 02.06.2002 № 150, що наявний в матеріалах справи. Враховуючи той факт, що за договором купівлі-продажу позивачу перейшло право власності на 62/100 частини житлового будинку, відповідно у нього й виникло право користування 62/100 частинами земельної ділянки, відповідно до Земельного кодексу України, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Тому, позивач категорично не погоджується з доводами відповідача-2 щодо невиникнення у [PERSON] права користування оспорюваною земельною ділянкою (городом). Щодо наявності підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки представник позивача наводить такі аргументи. Як вже зазначалося позивачем, державна реєстрація вищезгаданої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є порушенням законних прав позивача через накладення її меж на земельну ділянку, якою користується [PERSON] . Крім того, порушення при розробці проекту землеустрою з боку [PERSON] щодо неотримання нотаріальних згод всіх землекористувачів (землевласників) підтверджується листами-відмовами Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради. Також позивач зазначає, що 21.01.2021 звернувся до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру із заявою про скасування державної реєстрації земельної ділянки (кадастровий номер: 8000000000:62:127:0062), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Серед підстав для скасування такої державної реєстрації земельної ділянки [PERSON] зазначив, що 02.07.2018 були внесені відомості до Державного земельного кадастру щодо реєстрації земельної ділянки (кадастровий номер: 8000000000:62:127:0062), а речове право на вказану земельну ділянку впродовж більш ніж 2 (двох) років так і не було зареєстроване, то на підставі положень п. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація вказаної земельної ділянки має бути скасована. 29.01.2021 Держгеокадастр листом про надсилання заяви № 29-28-0.213-958/2-21 направив вищезазначену заяву для розгляду та надання відповіді до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві. 03.02.2021 Головне управління Держгеокадастру у м. Києві у листі № 2-26-0.21-546/2-21 відмовило у задоволенні заяви через відсутність підстав скасування такої державної реєстрації земельної ділянки. Таку відмову позивач вважає необґрунтованою, та такою, що порушує та інтереси [PERSON] щодо отримання земельної ділянки шляхом безоплатної приватизації. Також 13.04.2021 від представника позивача надійшла заява про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . 15.04.2021 від [PERSON] надійшло клопотання про надіслання копії позовної заяви з додатками. 19.04.2021 [PERSON] вручено копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками. 19.04.2021 від відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь, в яких відповідач-2 просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що станом на момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу від 21.02.1989 № 1-227, документом, який посвідчував право користування земельною ділянку був Державний акт на право користування землею, на підставі якого відповідно до статті 90 Земельного кодексу УРСР переходило право користування відповідною земельною ділянкою під час купівлі будівлі. У матеріалах судової справи відсутній державний акт, оформлений на [PERSON] на право користування земельною ділянкою під будинком. Тому, за твердження відповідача-2, висновок позивача про те, що до нього перейшло право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] (в тому числі з обліковим кодом 62:127:0085, площею 883,65 га) на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.1989 № 1-227 та архівного витягу Комунального підприємства «Трудовий архів Броварського району» Броварської районної ради Київської області від 02.06.2002 № 150 суперечать законодавству. Відповідач-2 вважає помилковими доводи позивача про те, що межі спірної земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:127:0062 накладаються на земельну ділянку [PERSON] , площею 883,65 кв.м., вказуючи, що доказів наявності в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, площею 883,65 кв.м. власником/користувачем якої є позивач, у формі правовстановлюючого документа або витягу з Державного земельного кадастру, який повинен відповідати вимогам статті 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» позивачем суду не надано, в матеріалах справи такий витяг відсутній, що в свою чергу виключає накладення меж спірної земельної ділянки на земельну ділянку 883,65 кв.м., межі якої в натурі (на місцевості) не встановлювалися, яка в Державному земельному кадастрі не реєструвалася, документи, що посвідчують право власності/користування на яку не видавалося та виключає будь-які порушення при розробці проекту землеустрою, на яких наполягає позивач. Правові підстави для скасування земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:127:0062 відсутні, оскільки заяви на поділ зазначеної земельної ділянки протягом часу її існування від її власника/користувача не подавались та інформація, яка підтверджує вину заявника щодо непроведення державної реєстрації прав на земельну ділянку від власника земельної ділянки в особі Київської міської ради або органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визначених статтею 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві - не надходила. 06.05.2021 від [PERSON] надійшло клопотання про продовження процесуального строку. 18.05.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 16.06.2021 за клопотанням відповідача-2. 03.06.2021 від відповідача-2 надійшли заперечення на заяву представника позивача про виклик свідків. 16.06.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 16.07.2021 для надання можливості представнику відповідача-1 ознайомитися із матеріалами справи. 16.07.2021 розгляд справи відкладено на 03.09.2021. 03.09.2021 від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до статті 16 Земельного кодексу Української РСР 1970 року надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів Української РСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Статтею 19 Земельного кодексу Української РСР 1970 року визначено, що колгоспи, радгоспи, інші підприємства, організації і Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів (стаття 20 ЗК УРСР 1970 року). Надання земельних ділянок у користування відповідно до ст. 16 Земельного кодексу Української РСР (редакції від 08.07.1970) здійснювалось в порядку відведення. Разом з тим, позивачем не надано до суду належних доказів суду того, що після купівлі ним будинку компетентними органами, у передбаченому статтями 16, 20, 77, 78 Земельного кодексу Української РСР 1970 року порядку, йому було відведено відповідну земельну ділянку. Позивачем також не надано відповідних рішень колгоспу (радгоспу) або виконкому сільської ради с. Троєщина щодо виділення земельної ділянки [PERSON] . Тому, відповідач-1 вважає, що позивач не надав правовстановлюючих документів, що підтверджують у нього виникнення права користування земельною ділянкою відповідно до норм Земельного кодексу Української РСР. Більш того, твердження позивача щодо набуття ним за договором купівлі-продажу від 21.02.1989 № 1-227 права користування на 62/100 присадибної земельної ділянки загальною площею 0,2565 га заперечується змістом рішення Київської міської ради від 17.09.2009 № 283/2352 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Деснянському районі м. Києва», яким, зокрема, передбачена передача у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки з обліковим кодом 62:127:020, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в таких частках - [PERSON] 74/100, а [PERSON] 26/100 вказаної земельної ділянки. Підстави скасування державної реєстрації земельної ділянки чітко передбачено в ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051. Таких підстав є лише три: у разі поділу чи об`єднання земельних ділянок на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання; коли протягом року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку. Оскільки проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] у розумінні статті 186-1 Земельного кодексу України відповідав вимогам чинного законодавства, в ньому були наявні висновки про його погодження та в межах спірної земельної ділянки були відсутні інші зареєстровані в Державному земельному кадастрі та оформлені у власність/користування земельні ділянки. 02.07.2018 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:127:0062, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 03.09.2021 у підготовчому засіданні продовжено процесуальний строк для подання відзиву відповідачу-1 та долучено відзив до матеріалів справи. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 21.10.2021. 21.10.2021 у судовому засіданні представники виступили зі вступним словом, допитано як свідка [PERSON] , та у розгляді справи оголошено перерву до 26.11.2021. 26.11.2021 у судовому засіданні представник відповідача-1 заявив клопотання про долучення до матеріалів справи копії архівної довідки. Суд на місці ухвалив не приймати даний доказ, оскільки представником не надано доказів надсилання іншим учасникам справи та пропущено строк для подання доказів, а також не заявлено клопотання про поновлення строку для подання доказів. У судовому засіданні допитано як свідка [PERSON] . У розгляді справи оголошено перерву до 21.01.2021. 21.01.2021 у судовому засіданні представник відповідача-1 просив поновити строк для подання доказу та долучити до матеріалів справи копію архівної довідки. Представник позивача подав письмове заперечення на клопотання представника відповідача-2 про долучення копії архівної довідки. Судом задоволено клопотання представника відповідача-1, поновлено строк для подання доказу та долучено копію архівної довідки до матеріалів справи. У судовому засіданні оголошено перерву до 25.02.2022 для надання можливості стороні позивача надати копії документів, доданих до позовної заяви, належної якості. 25.02.2022 розгляд справи не відбувся. Наступне судове засідання призначено на 22.06.2022. 22.06.2022 від представника позивача надійшла заява, до якої додані копії додатків до позовної заяви належної якості. У судовому засіданні 22.06.2022 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги. Представники відповідачів просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Як зазначається у позовній заяві, 25.01.1989 було прийнято рішення Виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів № 82, відповідно до якого було вирішено визнати право особистої власності за [PERSON] на такі домоволодіння: будинок [ADDRESS] , житловою пл. 51,7 кв.м., корисною пл. 76.8 кв.м. Надвірні споруди: сараї «Б», «Е», «З», літня кухня «В», вбиральня «Г», «Д», погріб «Ж», огорожа з хвірткою № 1-9, свердловина, мощення. 26.01.1989 [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . 21.02.1989 між [PERSON] (Продавець), від імені та в інтересах якого діяв [PERSON] , та [PERSON] (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований старшим державним нотаріусом Ляшук Л.В. 15-ої Київської державної нотаріальної контори за № 1-227. Відповідно до умов вищезазначеного Договору купівлі-продажу позивач купив 31/50 (тридцять одну п`ятдесяту) частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , під номером шістнадцятим. Житловий будинок - дерев`яний, обкладений цеглою, має житлову площу розміром 51,7 кв.м., а також такі господарчі та побутові споруди: сараї під літерами «Б», «Е», «Ж-1», «З», літню кухню під літ. «В», вбиральні під літерами «Г», «Д», погріб під літ. «Ж», спорудження. Договором купівлі-продажу передбачено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 2565 кв.м. (дві тисячі п`ятсот шістдесят п`ять квадратних метрів). Так, за Договором купівлі-продажу в користування Покупця перейшло: веранда розміром 17,6 кв.м. на плані зазначена цифрами 1-1; дві жилі кімнати розміром 14,8 кв.м. та 13,9 кв.м., на плані 1-2, 1-3; літня кухня зазначена на плані під літ. «В», три сараї зазначені на плані літерами «Е», «Ж-1», «З»; погріб зазначений на плані під літ. «Ж»; вбиральня зазначена на плані під літ. «Д»; скважина та частина огорожі. Як зазначено у пункті 2 договору купівлі-продажу, продаж вчинено за 10 000,00 крб, які продавець одержав від покупця [PERSON] до підписання договору. На момент укладення договору між позивачем та [PERSON] , останньому належали присадибні землі особистого користування, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , (0,21 га), що підтверджується архівним витягом Комунального підприємства «Трудовий архів Броварського району» Броварської районної ради Київської області від 02.06.2002 № 150. Отже, з моменту укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу між співвласниками було визначено такий порядок землекористування земельною ділянкою (в т.ч. городом): за [PERSON] було закріплено 31/50 частини земельної ділянки, а за [PERSON] - 19/50 частини земельної ділянки. [PERSON] помер [INFO] та проживати у частині будинку та, відповідно, користуватися частиною земельної ділянки почав його син - [PERSON] . У позовній заяві вказується, що спочатку сусіди продовжували дотримуватися порядку землекористування, що встановлений договором купівлі-продажу, однак пізніше співвласники дійшли домовленості (згоди) щодо користування земельної ділянкою навпіл, тобто фактично в рівних частинах, в тому числі це стосувалося й землекористування городом. Вказане підтверджується і показаннями свідка [PERSON] , позивача у справі, працює вчителем у школі, який був допитаний як свідок згідно зі ст. 234 ЦПК України та показав у судовому засіданні, що він є сусідом відповідачки, на даний час не спілкуються через спір щодо земельних ділянок. 21.02.1989 [PERSON] придбав нерухомість по [ADDRESS] у [PERSON] . Вони продали 31 частину будинку, продавав зять, а від [PERSON] продавали його діти - один син ( [PERSON] ) і дочка ( [PERSON] ). Вони показали частину хати, показали територію, якою [PERSON] може користуватися, показали, де сараї, де погріб та пояснили, що на городі він може користуватися 2/3 частинами, тому що у [PERSON] було троє дітей - двоє синів [PERSON] та [PERSON] , а також дочка [PERSON] . При цьому продавали [PERSON] та [PERSON] , і вони сказали, якою частиною городу [PERSON] може користуватися. Через рік там з`явився [PERSON] , до цього він там не проживав. І з його сторони не було претензій щодо користування городом. Потім десь в 1991, 1992, 1993 роках [PERSON] почав говорити [PERSON] , що не згодний, що у [PERSON] дві частини городу, а в нього одна частина і запропонував ділити по-сусідськи навпіл. [PERSON] погодився на це і вони поділили навпіл. У 1993 році також за спільною згодою запросили землеміра, який зробив заміри і з тих пір 25 років між сусідами не було ніяких претензій, а на городі була межа, яка показувала, хто та якою частиною користується. [PERSON] пізніше приїхала зі своєю сім`єю, вона теж користувалася частиною, де і її батько, і у неї до позивача ніяких претензій не було. Потім в 2017 році в село приїхали спеціалісти з Департаменту і вони показали земельну карту, хто яку частину має. [PERSON] подивився, там була його частина земельної ділянки, частина земельної ділянки сусідів. Він пішов у відділ земельних ресурсів і повідомив, що хотів би приватизувати свою частину земельної ділянки, на що йому повідомили, що потрібно писати заяву. Оскільки у [PERSON] були справи і він не міг зробити це весною, а переніс це на кінець літа. А в кінці літа дізнався, що його ділянки вже нема, що вона вже сформована. [PERSON] хотів вирішити питання щодо землі з сусідами, але його почали ображати та поставили теплицю біля його хвіртки. Вважає такі дії сусідів несправедливими. [PERSON] надав згоду на продаж частини хати та земельної ділянки, а оформленням документів займався [PERSON] , зять [PERSON] . У 1993 році землемірам надавався технічний паспорт, а також при оформленні договір купівлі-продажу посвідчувався нотаріально. Також свідок [PERSON] , який є рідним братом позивача, у судовому засіданні показав, що був свідком купівлі-продажу будинку та прилеглого до нього городу, протягом 25 років його брат користувався городом. Після того, як [PERSON] помер, почалося захоплення городу в 2013-2014 роках. Город був розділений навпіл, він сам допомагав брату ним користуватися. Спочатку було розділено навпіл, а в 1993 році на прохання [PERSON] відступив частину. Потім в 2013 році [PERSON] почала саджати дерева на городі [PERSON] . Позивач робив спроби примиритися, але сусіди вважали цю землю своєю. Згідно з відомостями кадастру через мережу «Інтернет» свідок бачив, що на земельній ділянці по [ADDRESS] , город був розділений навпіл; через деякий час цей поділ зник. Домовленість щодо меж земельної ділянки була досягнута з батьком [PERSON] приблизно в 1991-1992 р. У Технічному звіті по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу № 62127 (с. Троєщина) від 31.12.1993 були визначені кути зовнішньої межі земельної ділянки загальною площею 883,65 кв.м. ( обліковий номер: 62:127:0085), а саме городу, землекористувачем якої є [PERSON] , а також земельної ділянки загальною площею 723,55 кв.м. (обліковий номер: 62:127:0019), землекористувачем якої є [PERSON] . Після смерті [PERSON] частина житлового будинку, а саме 19/50 (дев`ятнадцять п`ятдесятих) частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перейшла у спадщину за законом до [PERSON] . Внаслідок здійснення добудови та реконструкції [PERSON] своєї частини житлового будинку виникла необхідність реєстрації права приватної власності на змінені частки. Так, після завершення такої реконструкції, а саме 12.01.2007 було прийнято розпорядження Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації № 13, відповідно до якої був затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів: «Прибудови до будинку літ. «а1», «а2», «а3», «а4», «а5», «а6», «а7»; «А1», загальна площа яких складає 185,9 кв.м., сарай літ. «М» площею 16,9 кв.м., сарай літ. «Н» площею 7,7 кв. м, душ літ. «П» площею 1,4 кв.м. по [ADDRESS] . Даним розпорядженням був затверджений акт державної приймальної комісії про введення в експлуатацію закінчених будівництвом житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] для реєстрації їх в БТІ та отримання свідоцтва на право власності. На підставі вищезазначених документів [PERSON] (на 74/100 частини житлового будинку) та [PERSON] (на 26/100 відповідно частин житлового будинку) були отримані свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Свідоцтвом про право власності від 29.09.2008 підтверджується, що 26/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Вказане свідоцтво про право власності від 29.09.2008 було видане позивачу відповідно до наказу Головного управління житлового забезпечення № 1643-С/ЖБ від 23.09.2008, в якому зазначається, що свідоцтво про право власності на 26/100 частин житлового будинку видається на підставі документів, в т.ч. довідки про відведення земельної ділянки. Рішенням Київської міської ради від 17.09.2009 № 283/2352 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Деснянському районі м. Києва» передано громадянам у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Деснянському районі м. Києва, зокрема передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку з обліковим кодом 62:127:020, площею 0,1 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в таких частках - [PERSON] 74/100 від 0,1 га, а [PERSON] 26/100 від 0,1 га. Суд зауважує, вказане рішення стосується земельної ділянки з обліковим кодом 62:127:020, тоді як витяг з Технічного звіту стосується земельних ділянок з обліковими кодами 62:127:0085 та 62:127:0019. При цьому, після зміни розміру частин житлового будинку правовідносини щодо землекористування, в т.ч. й городом, між сусідами не змінилися, адже таке збільшення розміру частин житлового будинку у [PERSON] не вплинуло на розмір земельної ділянки позивача, яка була набута ним у користування на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Згідно з даними з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 227111208 від 07.10.2020 після смерті [PERSON] за свідоцтвом про право на спадщину № 5026 від 06.09.2017, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. право власності на 74/100 житлового будинку перейшло до [PERSON] . Після цього, відповідно до даних з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 227111208 від 07.10.2020, 74/100 частини житлового будинку перейшли за договором дарування № 3635 від 07.11.2017 у власність [PERSON] . 02.07.2018 [PERSON] зареєструвала земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 8000000000:62:127:0062) в Державному земельному кадастрі на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 20.04.2018. У позовній заяві зазначається, що восени 2018 року [PERSON] звернувся до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) з питанням щодо реалізації свого наміру безоплатної приватизації оспорюваної земельної ділянки - городу. Саме тоді [PERSON] стало відомо, що він не може розпочати процедуру приватизації свого городу через те, що його город є складовою нещодавно сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:127:0062, яку [PERSON] має намір отримати у власність в порядку безоплатного отримання земельних ділянок. Отримавши вищезазначену інформацію, позивач неодноразово намагався врегулювати спірні відносини з [PERSON] мирним шляхом, наполягаючи на продовженні такого порядку землекористування городами, який було встановлено ще під час укладення Договору купівлі-продажу. Однак [PERSON] заявила, що не визнає права користування позивача на спірну земельну ділянку, та, додатково чинила перешкоди у доступі [PERSON] до його городу, в тому числі шляхом встановлення парнику на земельній ділянці позивача. Внаслідок таких перешкод, доступ до земельної ділянки був обмежений, що заважає позивачу реалізовувати право користування в повній мірі. За твердженням позивача, такі дії відповідача є порушенням законного права користування позивачем його городом та зазіханням на таке право, а також перешкоджають реалізації інтересу позивача щодо приватизації його городу. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із положеннями статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу укладено 21 лютого 1989 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Земельного кодексу Української РСР 1970 року. Так, відповідно до приписів статті 90 «Перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю» Земельного кодексу Української РСР 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. Тобто, вказана норма передбачала загальне правило, за яким доля земельної ділянки визначалася долею нерухомого майна, розташованого на вказаній земельній ділянці. Статтею 91 «Порядок користування земельними ділянками співвласниками індивідуальних житлових будинків» Земельного кодексу Української РСР 1970 року встановлено, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов`язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому статтею 167 цього Кодексу. Отже, після укладення договору купівлі-продажу до позивача перейшло право користування в порядку ст. 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року на частину присадибних земель особистого користування, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме на 31/50 частину земельної ділянки. При цьому, після зміни розміру частин житлового будинку правовідносини щодо землекористування городом між сусідами не змінилися, адже таке збільшення розміру частин житлового будинку у [PERSON] фактично не вплинуло на порядок землекористування, який виник після укладення договору купівлі-продажу. Порядок землекористування закріплений у Технічному звіті від 31.12.1993, відповідно до якого за [PERSON] обліковується земельна ділянка (обліковий код 62:127:0085) загальною площею 883,65 кв.м., а за [PERSON] обліковується земельна ділянка (обліковий код 62:127:0019) - 723,55 кв.м. відповідно. Окрім того, згідно з витягами з чергового кадастрового плану (витягом з бази даних міського земельного кадастру від 07.05.2018 та 04.11.2020) город - земельна ділянка з обліковим кодом 62:127:0085, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 883,65 кв.м., обліковується за [PERSON] з моменту встановлення зовнішніх меж землекористування у 1993 році. Як вбачається із матеріалів справи, 19.10.2020 адвокат Марунич Г.І. зверталась до Департаменту земельних ресурсів із адвокатським запитом щодо садиби, за рахунок якої передбачена передача земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:127:0062, зокрема про місце розташування, кадастровий номер або обліковий код ділянки, на якій розміщена садиба, користувачів або власників садиби, загальну площу садиби або земельної ділянки, на якій розташована садиба, за рахунок якої передбачена передача земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:127:0062. У відповіді Департаменту земельних ресурсів від 26.10.2020 № 05716-20122 зазначено, що згідно із даними Міського земельного кадастру, земельна ділянка, на яку розроблено проект землеустрою щодо її відведення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , потрапляє в межі земельної ділянки, яка обліковується за громадянином [PERSON] ( код ділянки 62:127:0085, площа 883,65 кв.м.) та в межі земельної ділянки, яка обліковується за громадянином [PERSON] (код ділянки 62:127:0019, площа 723,55 кв.м.). Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно з п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613-VI земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Стаття 152 Земельного кодексу України встановлює способи захисту прав на земельні ділянки. Так, відповідно до приписів цієї статті держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, з огляду на те, що позивач набув право власності на 31/50 частину житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу 21.02.1989, до нього на підставі ст. 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року перейшло право користування відповідною частиною земельної ділянки, при цьому наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з його реконструкцією не спричинили змін встановленого порядку користування ділянкою. Оскільки земельна ділянка відповідача-1, на яку розроблено проект землеустрою щодо її відведення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , потрапила в межі земельної ділянки, яка обліковується за громадянином [PERSON] (код ділянки 62:127:0085, площа 883,65 кв.м.) з огляду на відсутність його згоди, та як, наслідок порушення його прав, дає підстави суду для висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання права користування за [PERSON] на земельну ділянку площею 883,65 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (обліковий номер земельної ділянки: 62:127:0085), у зв`язку з чим така вимога підлягає задоволенню. Представником відповідача-1 до матеріалів справи було долучено архівну довідку Державного архіву Київської області від 23.06.2008 № 06-27/1-150, згідно з якою у книзі обліку членів колгоспу та їх сімей за 1951 р. значиться колгоспне господарство [PERSON] (порядковий номер господарства -15). Склад сім`ї: [PERSON] , 1904 р.н.; [PERSON] , 1905 р.н.; [PERSON] , 1929 р.н.; [PERSON] , 1931 р.н. Крім того, в архівній довідці зазначено, що у документах архівних фондів «Сільськогосподарська артіль (колгосп) їм. Ворошилова с. Троєщина Броварського району Київської області» та «Сільськогосподарська артіль (колгосп) ім. 13-річчя Жовтня с. Троєщина Броварського району Київської області» є такі відомості: «На засіданні правління колгоспу ім. 13-річчя Жовтня с. Троєщина Броварського району Київської області від 27 травня 1947 р. слухали заяву [PERSON] про наділення його земельною ділянкою. Постановили: у заяві відмовити, оскільки він має норму земельної ділянки». У документах вищезазначених фондів також є відомості, що на загальних зборах колгоспників с. Троєщина від 10 лютого 1949 р. прийнятий статут сільськогосподарської артілі, в якому записано, що колгоспна сім`я повинна мати в особистому користуванні від 0,25 до 0,60 га землі не враховуючи землі під житловими будинками. На думку сторони відповідача-1 вищевказані відомості можуть свідчити про те, що будинок, який був об`єктом продажу за договором купівлі-продажу № 1-227 від 21.02.1989 знаходився на землях колгоспного двору [PERSON] . Тому, сторона відповідача-1 вважає, що набуття [PERSON] права власності на частину будинку, що знаходився на землях колгоспного двору не спричиняло автоматичних наслідків з переходу до нього права користування на відповідну присадибну ділянку. Суд відхиляє такі твердження сторони відповідача-1, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях щодо належності земельної ділянки колгоспному двору, а не фізичній особі, яка нею користувалася. Із вказаної архівної довідки вбачається лише те, що «Гнатенку» [PERSON] було відмовлено у наданні додаткової земельної ділянки, оскільки у нього вже була в особистому користуванні земельна ділянка, однак указане не свідчить про ту обставину, що земельна ділянка, якою користувався «Гнатенко» [PERSON] була складовою колгоспного двору, при цьому жодних доказів того, що колгоспному двору надавалася указана земельна ділянка відповідачем-1 не надано. Окрім того, архівна довідка стосується господарства за порядковим номером 15, тоді як даний спір стосується земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 26 серпня 1988 року № 6486-ХІ до меж міста Києва було включено, зокрема, село Троєщина і, відповідно, село Троєщина стало складовою міста Києва і тому правовідносини щодо переходу прав на земельні ділянки мали регулюватися приписами ст. 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, норми якої встановлювали, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Отже, архівна довідка Державного архіву Київської області від 23.06.2008 № 06-27/1-150 є неналежним доказом у справі. Щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки 02.07.2018 у Державному земельному кадастрі було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки за [PERSON] з присвоєнням кадастрового номера 8000000000:62:127:0062. При виготовленні «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] » (якій в подальшому було присвоєно кадастровий номер 8000000000:62:127:0062), [PERSON] отримала згоду лише від [PERSON] , на проїзд (прохід) через земельну ділянку за обліковим номером 62:127:0020, яка належить останньому, до земельної ділянки, яка відводиться їй у власність, за обліковим номером 62:127:0019. Позивач вважає, що таке звернення відповідача-1 лише до [PERSON] є порушенням законних прав [PERSON] на розпорядження земельною ділянкою за обліковим номером 62:127:0085 загальною площею 883,65 кв.м. Також позивач у позовній заяві вказує, що Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради неодноразово у своїх листах-відмовах, звертав увагу [PERSON] та ТОВ «ТЕРРА ПРОЕКТ» (розробник проектної документації) про необхідність отримання нотаріально посвідченої згоди всіх власників (користувачів) земельних ділянок, за рахунок яких передбачена передача земельної ділянки та згоди усіх користувачів земельної ділянки, через яку запроектовано проїзд. Позивач зазначає, що незважаючи на вищевказані зауваження Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради та законні права [PERSON] на вищевказані земельні ділянки, [PERSON] неодноразово намагалася зареєструвати право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:62:127:0062) без попередньої згоди позивача, та внаслідок не визнання такого права користування за позивачем. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] не було отримано нотаріальну згоду від [PERSON] на відведення земельної ділянки як від власника частини садиби. Позивач зазначає, що 21.01.2021 звернувся до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру із заявою про скасування державної реєстрації земельної ділянки (кадастровий номер: 8000000000:62:127:0062), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Серед підстав для скасування такої державної реєстрації земельної ділянки [PERSON] зазначив, що 02.07.2018 були внесені відомості до Державного земельного кадастру щодо реєстрації земельної ділянки (кадастровий номер: 8000000000:62:127:0062), а речове право на вказану земельну ділянку впродовж більш ніж 2 (двох) років так і не було зареєстроване, тому на підставі положень п. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація вказаної земельної ділянки має бути скасована. 29.01.2021 Держгеокадастр листом про надсилання заяви № 29-28-0.213-958/21 направив вищезазначену заяву для розгляду та надання відповіді до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві. 03.02.2021 Головне управління Держгеокадастру у м. Києві у листі № 29-26-0.21-546/2-21 відмовило у задоволенні заяви через відсутність підстав скасування такої державної реєстрації земельної ділянки. Таку відмову позивач вважає необґрунтованою, та такою, що порушує та інтереси [PERSON] щодо отримання земельної ділянки шляхом безоплатної приватизації. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, чинній на момент складення проекту землеустрою та реєстрації спірної земельної ділянки за відповідачем-1) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду. Відповідно до частини першої статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Згідно з п. 4.13 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 № 241/2463, у разі намірів щодо відведення земельної ділянки за рахунок існуючої садиби до клопотання додається нотаріально посвідчена згода власника (власників) цієї садиби. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За приписами ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Як зазначалося вище, земельна ділянка з обліковим номером 62:127:0085 обліковується за позивачем, тому, виходячи з наведених приписів законодавства, розробка проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] відповідачем-1 без отримання нотаріальної згоди на це [PERSON] , є порушенням його права користування та законних очікувань від такого користування земельною ділянкою. Отже, внесення земельної ділянки (кадастровий номер: 8000000000:62:127:0062) в Державний земельний кадастр є фактом створення окремого об`єкту цивільного обороту, а наміри відповідача-1 набути права власності на вказану земельну ділянку позбавляє позивача можливості користуватися земельною ділянкою (обліковий номер 62:127:0085), яка перебуває у його користуванні протягом 30 років, та, відповідно реалізувати у майбутньому належне йому право щодо безоплатної приватизації такої земельної ділянки. З огляду на зазначене, позовна вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: 8000000000:62:127:0062, шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved