Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову. Крім того, прохала стягнути з відповідача аліменти на своє утримання на період до досягнення меншого сина [PERSON] , [INFO] трирічного віку у розмірі 1500 грн. Позов обґрунтований тим, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21.11.2021 року шлюб між сторонами розірвано та від даного шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин діти залишилися проживати разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач, працездатний, фізично здоровий, однак добровільно коштів на утримання дітей та матері не надає. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а справу просить розглянути у її відсутність. Відповідач в судове засіданні не з`явився, повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. З врахуванням позиції, викладеної у поданому ним відзиві, позов визнав частково, не заперечив проти стягнення з нього на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 2/10 частини з усіх видів його заробітку, оскільки на його утриманні перебувають ще троє дітей від першого шлюбу, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В частині позовних вимог, які стосуються утримання дружини до досягненню дитиною трьох років, просив відмовити, оскільки на даний час не працює, а Державною виконавчою службою Полтавської області відкрите виконавче провадження відповідно до якого за ним рахується заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 278733, 17 грн. Суд, вивчивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 19.04.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с.12). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Київським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с.10) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Київським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с.11). Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15.11.2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.3). Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічні роз`яснення містить п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховною Радою України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.ч.1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 150 Сімейного Кодексу України вказує на те, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З довідки №2479 від 13.09.2021 року, виданої КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради та рішення комісії з питань захисту прав дитини, виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради №113 від 13.04.2021 року вбачається, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом з матір`ю [PERSON] (а.с.4, 9). Відповідно проживаючи разом з дітьми, позивачка має право на отримання аліментів від відповідача, який є їх батьком. Факт проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із позивачкою відповідачем визнається, тому відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідач не заперечував того факту, що їх спільні з позивачкою діти проживають разом із матір`ю, однак зауважив, що він не має змоги сплачувати аліменти саме у вказаному позивачкою розмірі, оскільки має ще трьох дітей від першого шлюбу, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та на утримання яких сплачує аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітків (доходів) платника аліментів на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 18.08.2017 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.52). Так, 08.02.2017 року на підставі зазначеного виконавчого листа головним виконавцем Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Пушко Р.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53347809 про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та станом на 01.11.2021 року заборгованість зі сплати аліментів становить 278 733,17 грн. Відповідач, як на підставу для зменшення розміру аліментів, яку просить стягнути позивачка на утримання їх спільних дітей, вказав єдину підставу - саме утримання ще трьох дітей. Згідно до частини першої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. Згідно до ч. 1 ст. 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Судом встановлено, що на даний час діти сторін по справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, що є підставою звернення позивачки до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей. Позивач обґрунтувала позовні вимоги про стягнення аліментів 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, тим, що вказаний розмір передбачений ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України як такий, що підлягає до стягнення на двох дітей, відповідно саме такий розмір вважає необхідним та обґрунтованим. Частина 5 статті 183 СК України зазначає про те, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Відповідач заперечував проти розміру аліментів, який просить стягнути позивач, оскільки в нього на утриманні ще перебувають троє неповнолітніх дітей, однак відповідачем, на підтвердження понесення витрат на дітей, доказів до суду не надано. Крім того, відповідач вказує, що на даний час не має роботи, однак ним не надано жодного доказу, що він перебуває на обліку у статусі безробітного у центрі зайнятості, а надано тільки розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Таким чином суд приходить до висновку, що заперечення відповідача проти розміру аліментів, в частці яку просить стягнути позивач є необґрунтованими та такими, що не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.1, 2 ст.179 СК України). Таким чином, сторони по справі мають рівний обов`язок по утриманню їх спільного сина та повинні в рівних частках нести тягар його утримання. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання дитини. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд приходить до висновку, що позивачкою доведено наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дітей повноліття. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи що відповідач має задовільний стан здоров`я, його працездатність, те що він не є інвалідом, не має тяжких захворювань, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів дітей сторін по справі, суд вважає, що заявлена вимога підлягає до задоволення та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.11.2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку необхідно зазначити наступне. Згідно із ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 84 СК України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Тобто основною обов`язковою умовою для надання матеріальної допомоги дружині до досягнення дитиною трирічного віку є існування об`єктивної можливості чоловіка надавати таку допомогу. Аналізуючи вище наведене, неможливо вважати доведеним факт наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу позивачці, оскільки він офіційно не працює, сплачує аліменти на дітей від першого шлюбу. Також суду не надано доказів про наявність у відповідача на праві власності, володіння та/або користування майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; не доведено, що у відповідача були інші витрати, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Таким чином, суд вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які б слугували підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на її утримання, оскільки в матеріалах відсутні докази того, що відповідач має фінансову можливість для надання матеріальної допомоги позивачці, а тому відсутня обов`язкова умова, передбачена ч.4 ст.84 Сімейного кодексу України для стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання дружини позивача [PERSON] у зв`язку з тим, що з нею проживає дитина, яка не досягла трьох років, а тому в задоволенні вимоги щодо утримання на період до досягнення меншого сина [PERSON] , [INFO] слід відмовити. Частина 1 статті 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Враховуюче те, що позивача звільнено від сплати судового збору, у зв`язку із задоволенням однієї позовної вимоги, з відповідача мають бути стягнуті 992 грн. 40 коп. судового збору на користь держави іншу частину витрат віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial