Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

У січні 2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім нього у будинку зареєстровані його знайома [PERSON] , та її діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але з квітня 2013 року вони не проживають у ньому, у будинку відсутні їх особисті речі та речі першої необхідності. Місце їх перебування по теперішній час йому не відоме, комунальних послуг та інших витрат по утриманню житла [PERSON] не сплачує, а тому, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування вказаним будинком. Добровільно виселитись та знятись з реєстрації відповідачі не бажають, у зв`язку з чим здійснюють перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком. Відповідачі відзив на позов до суду не подали. В судовому засіданні позивач [PERSON] не був присутнім, просив суд розглядати справу без його участі, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідачі, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, в судове засідання повторно не з`явилися, відзив на позов не подали та про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, щодо задоволення позову не заперечує. Крім того звертає увагу суду на те, що відповідачі перебували на обліку служби, як такі, що опинилися у складних життєвих обставинах та були зняті у зв`язку із переїздом матері в АР Крим на постійне проживання. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім позивача у будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З квітня 2013 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають за місцем реєстрації. Вказані обставини підтверджуються: свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії ННС № 143121, зареєстрованим в реєстрі за № 2-1094, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125368562 від 25.05.2018, довідкою Волицького старостинського округу №1022 від 22.12.2018, довідкою про склад сім`ї № 565 від 19.07.2018, виданою Волицьким старостинським округом Красилівського району Хмельницької області, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання № 566 від 19.07.2018. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Враховуючи наведене, позивач, як власник житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має право на безперешкодне користування та розпорядження ним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків. Поряд з цим, як вже зазначалось житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є у власності позивача, яка не є одним з батьків неповнолітніх. Згідно із ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). В свою чергу, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України ). Відповідно до частин третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду з позовом та ухвалення судом рішення у даній справі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мають чотирнадцять років. Наведене дає підстави для висновку про те, що місцем проживання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в силу вимог закону є місце проживання його батьків або одного з них, з ким він проживає. Закон України "Про охорону дитинства", прийнятий Верховною Радою України 26.04.2001 року на виконання Конвенції про права дитини, завданням якого є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав і законних інтересів дитини в Україні, забезпечує кожній дитині право: на житло - діти-члени сім`ї наймача чи власника житлового приміщення - мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником чи наймачем; на майно - кожна дитина в тому числі і усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку у спадщину майна і коштів батьків чи одного з них, у випадках їхньої смерті або визнання їх за рішенням суду померлими, незалежно від місця проживання; дитина, батьків якої позбавлено батьківських прав, не втрачає права на наслідування їхнього майна у випадку визнання батьків або одного з них рішенням суду безвісті відсутніми, дитина має право на утримання за рахунок їх коштів і майна. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що неповнолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] втратили право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачу, оскільки факт непроживання його батьків за відповідною адресою та визнання його таким, що втратив право на користування відповідним жилим приміщенням, є підставою для втрати і неповнолітнього права на проживання та користування відповідним житлом, за відсутності обставин, які б підтверджували існування домовленості між позивачем та батьками дитини щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Оскільки, малолітня особа у віці до чотирнадцяти років не наділена правом самостійно обирати собі місце проживання, а її власне волевиявлення залежить від волевиявлення її батьків, тому задоволення вимог про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, є підставою для задоволення аналогічних вимог позивача, який в родинних стосунках з ними не перебуває, тому вимога про визнання малолітніх [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування за вищевказаною адресою, не порушує прав малолітніх дітей, встановлених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Отже, позовні вимоги є підставними, законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити.

Outcome: approved