Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

У липні 2017 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів, із врахуванням заяви від 24.11.2017 р. просить визнати недійсними результати відкритих торгів з продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,3 кв.м, проведених 13.01.2017 р. Товарною біржею «Полонекс»; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Контракт» та [PERSON] , 04.04.2017 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 378; зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Банк «Контракт» та Товарну біржу «Полонекс» виставити означену квартиру на повторні торги. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на виконання постанови Правління Національного банку України № 876 від 10.12.2015 р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Контракт» було прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Контракт» та делегування повноважень ліквідатора банку» № 220 від 10.12.2015 р., та прийнято рішення № 2315 від 03.11.2016 р. про реалізаціютрикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,3 кв.м на відкритих торгах (аукціоні), між тим договір купівлі-продажу із [PERSON] укладено поза межами встановлених строків, чим порушено Правила проведення відкритих торгів (аукціонів) з продажу майна банків, щодо яких прийнято рішення про здійснення процедури ліквідації, затверджених на засіданні ради Товарної біржи «Полонекс» (протокол № 4 від 06.06.2016 р.), оскільки у разі відмови переможця торгів від підписання протоколу та/або укладення договору купівлі-продажу майна протягом терміну, встановленого замовником, організатором така відмова фіксується та результати торгів визнаються недійсними, крім того існувала заборона суду та арешт спірної квартири, Публічне акціонерне товариство «Банк «Контракт» не отримало відповідного погодження на укладення договору, оскільки будинок відноситься до об`єктів культурної спадщини Печерського району міста Києва. Ухвалою суду від 21.07.2017 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 01.11.2018 р. вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.03.2019 р. закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 16.10.2019 р. залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 20.12.2021 р. матеріали справи передано судді Волковій С.Я. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями). Ухвалою суду від 09.06.2022 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. У судове засідання 09.06.2022 р. о 14:00 год. сторони не з'явилися, про дату, час і місце цього засідання належним чином повідомлені, суд, враховуючи заявупредставника позивача [PERSON] від 07.12.2020 р. про розгляд справи за його відсутності, відсутності позивача, заяву представника відповідача Товарної біржи «Полонекс» Косян М.В. від 12.09.2019 р. про розгляд справи за відсутності представника, заяву третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В. від 16.10.2019 р. про розгляд справи за її відсутності, заяву представника третьої особи: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Заплішної О.Д. від 09.06.2022 р. про розгляд справи за відсутності представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - «Фонд»), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також означеним законом регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Згідно частини першої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Згідно частини першої статті 11 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду здійснює управління поточною діяльністю Фонду. Згідно пункту 13 частини першої, пунктів 1, 14 частини п`ятої статті 12 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду приймає рішення щодо майна, що перебуває у сфері управління Фонду (у тому числі щодо відчуження, оренди, ліквідації); визначає умови та порядок здійснення виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків відповідно до цього Закону; визначає порядок та способи реалізації майна банку, що ліквідується. Порядок продажу майна банку, що ліквідується, унормовано статтею 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, частиною шостою статті 51 Закону передбачено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули банків) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Згідно частини сьомої статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Дія Положення щодо організації продажу активів (майна) банку, що ліквідується, яке затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 388 від 24.03.2016 р., і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 20.04.2017 р. за № 606/28736, що розроблено відповідно до ГК України, ЦК України, Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 р. № 2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.09.2012 р. за № 1581/21893, та інших нормативно-правових актів, та м етою якого є визначення порядку організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів, поширюється на працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які діють в межах повноважень, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та/або делегованих Фондом, працівників банків, що ліквідуються, та інших осіб, які беруть участь у процесі ліквідації таких банків на договірних умовах. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Встановлено, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 10.12.2015 р. № 876 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Контракт» і рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Контракт» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 10.12.2015 р. № 220 (зі змінами та доповненнями) було розпочато процедуруліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Контракт», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних, останньому строком до 10.12.2017 р., включно, делеговано всі повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Банк «Контракт», визначені статтями 37, 38, 47-52, 521, 53Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Надані суду докази свідчать про те, що 13.01.2017 р. відбувся відкритий аукціон з продажу активів Публічного акціонерного товариства «Банк «Контракт» в електронній формі, за результатами якого переможцем було визнано [PERSON] , про що складено протокол 108-АП/1, підписаний організатором відкритих торгів (аукціону), переможцем відкритих торгів (аукціону) та продавцем, що містить реквізити для проведення остаточного розрахунку за придбаний на відкритих торгах об`єкт продажу:трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 70,3 кв.м, встановлює, що всі витрати, пов`язані з укладенням договору купівлі-продажу або попереднім договором купівлі-продажу та оформлення відповідних документів покладаються на покупця-переможця відкритих торгів (аукціону), зокрема, переможець відкритих торгів (аукціону) повинен підписати протокол, провести повний розрахунок з продавцем та підписати договір купівлі-продажу або попередній договір купівлі-продажу придбаного активу протягом 10 банківських днів з дня, наступного після закінчення відкритих торгів (аукціону), тобто до 27.01.2017 р., включно, отже не відповідають дійсності твердження позивача [PERSON] про відмову переможця торгів від підписання протоколу, а позовні вимоги в частині визнання недійсними результатіввідкритих торгів з продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,3 кв.м, проведених 13.01.2017 р. Товарною біржею «Полонекс», задоволенню не підлягають, оскільки у судовому засіданні не встановлено порушення Правил проведення відкритих торгів (аукціонів) з продажу майна банків, щодо яких прийнято рішення про здійснення процедури ліквідації, затверджених на засіданні ради Товарної біржи «Полонекс» (протокол № 4 від 06.06.2016 р.). 26.01.2017 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Контракт», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ««Банк «Контракт» Шкурко В.М. (далі - «сторона-1»), та [PERSON] (далі - «сторона-2») укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 104, предметом якого є зобов`язання сторони-1 у строк до 01.12.2017 р. продати нерухоме майно: квартирутрикімнатну, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зобов`язання сторони-2 придбати у зазначений строк визначене нерухоме майно; сторони договору узгодили, що остаточний розрахунок за нерухоме майно буде сплачено на рахунок сторони-1 шляхом перерахування коштів на рахунок сторони-1 до 27.02.2017 р. 04.04.2017 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Контракт», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ««Банк «Контракт» Шкурко В.М., та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартиритрикімнатної, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; договір того ж числа посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 378. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду за захистом своїх прав, просить визнати укладений договір недійсним. Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже в силу наведених норм процесуального права суд захищає виключно порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи. Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно положень статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Оспорюваний правочин Цивільний кодекс України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочину є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, в силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Отже при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статтей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не тільки наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке сам право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного право, якщо воно мало місце. Так, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України); власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Підставою для подання відповідного позову є вчинення іншою особою перешкод власникові, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) (№ 1-10/2004 від 01.12.2004 р.) розтлумачено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. В ході судового розгляду встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечувалось, що станом на час пред`явлення позову [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,3 кв.м, житловою площею 46,60 кв.м. Зі змісту оскаржуваного договору вбачається, що фактом його укладення право власності [PERSON] на вказану нерухомість не порушується, не оспорюється. Право на доступ до суду реалізується на підставах і у порядку, встановлених законом. Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України. Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17). Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 р. у справі № 360/1193/17. Отже обраний позивачем спосіб захисту обов`язково має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду. Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із означених умов унеможливлює задоволення позову. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 р. у справі № 754/5841/17 зазначено, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Суд, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, має зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 р. у справі «Chahal проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того Європейський суд з прав людини акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом. Так, позивачем обрано спосіб захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В. за реєстровим № 378, укладений між Публічним акціонерним товариством «Контрак», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Контракт» Шкурко В.М., та [PERSON] . Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Між тим така вимога у даній справі не призведе до реального захисту і поновлення порушених прав та інтересів [PERSON] , оскільки передана [PERSON] квартира повернеться до Публічного акціонерного товариства «Контракт». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України). Згідно частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача в цій частині, а також зобов`язання виставити означену квартиру на повторні торги не знайшли свого підтвердження, отже у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статей 124, 129 Конституції України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення від 10.02.2010 р. у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої Суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 р. у справі «Ruiz Torija проти Іспанії»). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed