Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 січня 2022 року з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина на частку житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] . Спадщину вона прийняла шляхом подання відповідної заяви до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа № 561/2020. Між тим, від нотаріуса їй стало відомо , що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься обтяження за номером запису про обтяження 6510314, вид обтяження: арешт нерухомого майна; підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 43986035, видана 14 липня 2014 року Кіровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції; об`єкт обтяження житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . Таким чином державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері. Оскільки наявність арешту майна порушує її права , як законного спадкоємця на отримання нерухомого майна, просила суд скасувати арешт на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 43986035 від 14 липня 20147 року Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції (номер обтяження 6510314) (а.с.1-9). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.26). 13 січня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі (а.с. 27-28). Ухвалою суду від 31 березня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 35-36). 11 травня та 14 червня 2022 року позивачем надано суду заяви про розгляд справи за її відсутності, на задоволення позовних вимог наполягала (а.с. 40, 43). Відповідач в судове засідання не з`явився про день та час повідомлявся належним чином, причин не явки суду не повідомив. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом Позивач [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частку житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] . Спадщину вона прийняла шляхом подання відповідної заяви до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа № 561/2020 (а.с. 12). Між тим, від нотаріуса їй стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься обтяження за номером запису про обтяження 6510314, вид обтяження: арешт нерухомого майна; підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 43986035, видана 14 липня 2014 року Кіровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції; об`єкт обтяження житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] (а.с.46-50). Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 11 червня 2022 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, стосовно майна [PERSON] , померлої [INFO] , містяться записи про обтяження (а.с.44-45). Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 червня 2022 року, є запис про обтяження № 6510314, який зареєстрований 30 липня 2014 року, державний реєстратор: Купецька Ганна Олександрівна, Дніпропетровське міське управління юстиції, Дніпропетровська обл., підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер : 43986035, виданий 14 липня 2014 року , видавник: [PERSON] , Кіровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровської обл., вид обтяження: арешт нерухового майна, особа, майно/права якої обтяжуються [PERSON] , опис предмета обтяження: все майно. Це обтяження, як вказує позивач, порушує її права та унеможливлює оформлення спадкових прав. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи декількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановляє, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно ст. ст. 1218, 1268 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Постановою Верховного Суду України від 23.01.2013 року визначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння, та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України, зокрема і шляхом звільнення спадкового майна з-під арешту. За положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналіз цієї норми дозволяє зробити висновок про те, що передумовою виникнення права на скасування арешту є спір про належність майна іншій особі, яка у цьому виконавчому провадженні не є боржником. Як встановлено судом, арешт на спадкове майно, був накладений на підставі постанови Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровської області. Наявність цих обтяжень (арештів) квартири перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті її матері, а також перешкоджає позивачу у здійсненні нею права власності на спадкове майно. Скасувати арешт в іншому порядку неможливо. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що підстав для існування арешту на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про скасування арешту з нерухомого майна - підлягають задоволенню. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного та

Outcome: approved