Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] , який діє на підставі ордеру, звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просить позбавити [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу належить 284/1000 частки квартири під [ADDRESS] . У квартирі зареєстрований інший користувач, а саме відповідачі [PERSON] . Відповідач є повнолітньою особою і фактично тривалий час (більше 4 років) у квартирі не проживає. Його особистих речей та предметів домашнього вжитку у квартирі немає. Місце перебування (проживання) зазначеної особи невідоме. Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі створює для позивача перешкоди у користуванні майном. Позивач вимушена регулярно нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від кількості зареєстрованих у квартирі осіб відповідно до діючих тарифів, що, на думку [PERSON] протиправно. У зв`язку з чим [PERSON] звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів. 14.01.2022р. ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, справу призначено до судового розгляду (а.с. 13). Представник позивача [PERSON] , у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі, просив його задовольнити та пояснив, що йому не відомо ким відповідач приходиться позивачу. Відомо тільки те, що відповідач за адресою реєстрації не проживає з 2014 року, оскільки після початку бойових дій на сході України він виїхав за межі України. Зі слів представника позивача, особистих речей відповідача у квартирі не має. Перешкоди у користуванні майном полягають у тому, що позивач несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від кількості зареєстрованих у квартирі осіб. На підтвердження викладених обставин представник позивача звернувся до суду з клопотанням про допит свідків, які зможуть підтвердити факт не проживання відповідача у квартирі за місцем реєстрації. Дане клопотання судом задоволено. Відповідач, який повідомлявся судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, згідно вимог п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав. Представник третьої особи, до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, однак надали заяву якою просили справу розглядати за відсутності представника Департаменту. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовим розглядом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.10.2014 року серії НАВ 796524, зареєстрованого в реєстрі за №4-1430, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6-10). З довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту надання адміністративних послух ОМР вбачається, що за вказаною вище адресою разом з позивачем [PERSON] зареєстрований відповідач по справі [PERSON] (а.с. 7). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що мешкає за адресою [ADDRESS] з 2015 року та являється сусідкою позивача. Відповідач являється сином позивачу. Відносини між позивачем та відповідачем були доброзичливі, сварок чи скандалів між сторонами не було. Після початку бойових дій на сході України позивач разом із сином (відповідачем по справі) виїхали до Ізраїлю. Речей відповідача у квартирі не має, оскільки ця квартира періодично винаймається орендарями. На сьогоднішній день, у зв`язку із воєнним станом на території України відповідач, побоюючись за своє життя та здоров`я, не може повернутись на територію України для зняття з реєстраційного обліку у визначеному законодавством порядку. Зі слів свідка позивач має намір продати належну їй квартиру, а у зв`язку із реєстрацією відповідача у квартирі провести угоду по відчуженню квартири проблематично. Отже саме ці обставини на думку [PERSON] стали підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є сином від попереднього шлюбу позивача. Йому відомо, що між позивачем та відповідачем доброзичливі відносини. Будь яких спорів з приводу користування житловою площею у сторін не було. Сторони після початку бойових дій виїхали проживати до Ізраїлю. У зв`язку з тим, що його брат відповідач по справі побоюється на сьогоднішній день повертатись до України, а його мати має намір продати квартиру, в якій зареєстрований відповідач і тому було вирішено звернутись до суду з вищевказаними позовними вимогами. Зі слів свідка речей відповідача у квартирі не має, оскільки він з матір`ю виїхали у 2015 році на довгострокове проживання до Ізраїлю. Зі слів свідка, позивач та відповідач продовжують спілкуватись та підтримують доброзичливі стосунки. Свідок також пояснив, що мати планує залишитись мешкати за кордоном, а брат поки знаходиться там на заробітках. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до\~положень ч.ч.\~2,3\~Конституції України юрисдикція судів\~поширюється на\~будь-який\~юридичний спір\~та будь-яке\~кримінальне обвинувачення.\~У передбачених\~законом випадках\~суди розглядають\~також інші\~справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України). Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16.01.2019 в справі № 243/7004/17-ц. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У випадку визнання судом поважності таких строків не проживання, суд відмовляє у задоволені позову. До поважної причини відносяться: призов на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; поміщення дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; виїзд в зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника) - протягом усього часу виконання цих обов`язків; влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; виїзд для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 4 статті 31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. В даному випадку стороною позивача не надано суду доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, що підтверджували б обставини. Крім пояснення свідків, представником позивача не надано жодного іншого доказу викладених у позові обставин. Разом з тим, суд ставить під сумнів достовірність пояснень свідка [PERSON] , яка зазначила, що являється сусідкою позивача, оскільки сама [PERSON] зазначила у судовому засіданні, що документально підтвердити місце проживання за зазначеною нею адресою вона не може, оскільки проживає там без укладання будь-якого договору. Також, позивачем не надано суду жодних належних доказів, які б підтверджували відсутність майна відповідача у спірному житлову приміщенні. Не підтвердили у судовому засіданні і свідки, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації саме без поважних причин. Відповідно до\~ст. 129 Конституції України,\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Слід також зазначити, що суду не заявлялось ні позивачем, ані представником позивача клопотань про витребування будь-яких інших доказів, крім тих, що наявні в матеріалах справи, на підтвердження обґрунтувань та вимог позову щодо тривалого часу відсутності відповідача за місцем реєстрації. Крім цього суд звертає увагу, на пояснення свідка [PERSON] , який зазначив, що між позивачем та відповідачем існують доброзичливі стосунки, щодо будь яких суперечок або спору з приводу проживання та користування житлом між позивачем та відповідачем йому не відомо. А єдиною підставою звернення до суду на його думку є побоювання відповідача повернення на територію України для добровільного зняття з реєстраційного обліку. Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих стороною позивача доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, та приймаючи до уваги відсутність доказів на доведеність вимог позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю та безпідставністю. Згідно положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові, на підставі чого понесені позивачем судові витрати по справі, які складаються з судового збору, не відшкодовуються. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: dismissed