Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свою позовну заяву позивач мотивує тим, що вона являється власником вищезазначеної квартири, відповідач, хоч і зареєстрований в квартирі, проте тривалий час не проживає та комунальні послуги не сплачує, особистих речей в квартирі не має, а тому позивач вважає, що останній втратилив право користування житловим приміщенням. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши до суду письмову заяву про слухання справи у його відсутності, вимоги позову підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повторно направивши до суду клопотання про відкадення розгляду справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на квартиру від 25.05.2001 року, договором купівлі-продажу від 26.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою І.О. Відповідно до довідки про склад зареєстрованих осіб №5670 від 23.07.2020 року, відповідач [PERSON] , [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради, затвердженого Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради, визнано доцільним визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 71 ЖКУ, за особою, що без поважних причин відсутня в житловому приміщенні, право користування ним зберігається на протязі шести місяців. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Крім того, положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із ст. 176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків. Поряд з цим, як вже зазначалось квартира є у власності позивача, яка не є одним з батьків неповнолітньої дитини. Також суд вважає за необхідне зазначити, що мати дитини, яка є третьою особою, жодних клопотань чи заперечень не надала. Згідно із ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). В свою чергу, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України ). Відповідно до частин третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду з позовом та ухвалення судом рішення у даній справі, [PERSON] , [INFO] , не виповнилось чотирнадцять років. Наведене дає підстави для висновку про те, що місцем проживання неповнолітнього [PERSON] , в силу вимог закону є місце проживання його батьків або одного з них, з ким він проживає. Також судом враховано, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2021 року №362/1087/20, [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , що дає підстави вважати суду, що відповідач проживає разом з матір`ю. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що неповнолітный [PERSON] втратила право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачу, оскільки факт не проживання її батьків за відповідною адресом та позбавлення батька [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина, є підставою для втрати і неповнолітным права на проживання та користування відповідним житлом, про що також зазначеноу висновку Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі наведеного та

Outcome: approved