Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

23 травня 2022 року позивач звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.02.2000 в с. Вільшаниця Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №1, неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , залишити на її вихованні. Позов мотивує тим, що 16.02.2000 сторони уклали шлюб. У шлюбі народилось дві дочки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачем. В результаті постійних непорозумінь та сварок протягом останніх кількох років відносини поступово стали погіршуватись, немає взаєморозуміння, а тому склались напружені та неприязні стосунки. Одруження виявилось невдалим, подружнє життя не склалось. Вже більше року сторони поживають окремо та фактично припинили шлюбні відносини. З того часу позивач проживає з дітьми за іншою адресою, відповідач проживає у своїх батьків. Спільного господарства сторони не ведуть, позивач вважає, що шлюб носить формальний характер (а.с.1-2). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 23.05.2022 справа передана головуючій судді Кіндратишин Л.Р. (а.с.13). Ухвалою суду від 24.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.16). 27.05.2022 позивач подала клопотання про розгляд справи без її участі, оскільки не може брати особисту участь у судових засіданнях, так як перебуватиме за кордоном. Вимоги викладені в заяві підтримала в повному обсязі. 10.06.2022 відповідач подав заяву про проведення судового засідання без його участі. Позовні вимоги визнав в повному обсязі. За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження, виданого в с. Вільшаниця Тисменицького району Івано-Франківської області від 16.02.2000 серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] одружились 16.02.2000, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №1. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.6). У шлюбі в сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Спільні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються СК України. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того суд звертає увагу на те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберігати шлюб. Таким чином оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально і його збереження суперечить інтересам позивача, то шлюб між сторонами, слід розірвати. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки, судом встановлено, що на даний час малолітня донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, спору щодо визначення її місця проживання немає, то позовна вимога про залишення її проживати з матір`ю - підлягає задоволенню. Одночасно суд роз`яснює, що у разі виникнення спору щодо визначення місця проживання дитини судом сторони мають право вирішити дане питання окремо у судовому порядку або органом опіки та піклування. При цьому, суд звертає увагу, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Таким чином позов у цілому, підлягає до задоволення. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд, враховуючи положення ст. 142 ЦПК України, приходить до переконання, що позивачу слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 496 грн. 20 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 496 грн. 20 коп. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved