Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У липні 2020 року [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач 1) та [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач 2) про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності. Позов обґрунтований такими обставинами. За договором позики від 15.02.2016 [PERSON] взяла в позивача у борг кошти в сумі 1 568 845,80 грн, що еквівалентно 60 000 доларів США. 20.06.2016 вона позичили в нього ще 4 900 доларів США зі строком повернення коштів у тримісячний строк, про що скала розписку, а 13.06.2017 - ще 7 500 доларів США зі строком повернення до 15.08.2017. На цих розписках [PERSON] зазначила, що заставою повернення грошей є її власна квартира [ADDRESS] . У зв`язку із невиконанням боржницею зобов`язань з повернення позики позивач звернувся до суду, який 04.12.2019 ухвалив рішення про стягнення з неї боргу на загальну суму 2 586 650,14 грн. Від знайомого, який теж є кредитором [PERSON] , позивач дізнався, що квартира, яка виступала «заставою» повернення боргів, за договором дарування від 29.07.2016 подарована відповідачу 2, яка є матір`ю боржниці. Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а мав на меті лише приховування майна, на яке могло бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргів, а тому є фіктивним. З урахуванням заяви про зміну предмету позову просив визнати недійсним договір дарування квартири від 29.06.2017, предметом якого є квартиру за адресою: [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на цю квартиру, запис про право власності 1515877 від 29.06.2016 16:53:30, вчинений приватним нотаріусом Влас М. С. Від відповідача 1 відзив на позовну заяву не надходив. Відповідач 2 позов не визнавала. Відзив на позовну заяву мотивований тим, що квартира за адресою: [ADDRESS] , про яку зазначає в позові позивач, ніколи не перебувала в її власності. Вона є власником квартири [ADDRESS] , будівництво якої проінвестувала ще в 2005 році, уклавши з ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» Договір про участь в інвестуванні № 7/174-1. Потім у неї виникли проблеми зі здоров`ям. У цей час донька, відповідач 1, попросила тимчасово оформити квартиру на неї з метою підтвердження належного матеріального стану для отримання закордонних віз у різні країни (США, Канада, Японія, Північна Корея, Німеччина, Австрія). Тому, 05.03.2007 вона переуступила усі права за договором інвестування на доньку, яка в свою чергу склала на неї довіреність. Відповідач 2 залишалась фактичним власником цієї квартири та по довіреності від доньки отримувала ключі, підписувала акти приймання-передачі, замовляла проведення ремонтних робіт, укладала договори на надання комунальних послуг та проживала в ній. Коли стан здоров`я покращився та в оформленні віз відпала необхідність донька повернула їй квартиру шляхом укладення договору дарування на її користь. Наразі нею поданий позов до відповідача 1 про визнання договору уступки недійним, оскільки при його укладенні вона не мала на меті встановлення правових наслідків, що обумовлені ним. Також вказувала, що позивач не пред`явив виконавчий лист для виконання приватному чи державному виконавцеві і пошук майна, за рахунок якого можна задовольнити вимоги позивача, не здійснювався, а відтак позивачем не доведено відсутність в її доньки іншого майна. У відповіді на відзив представник позивача, адвокат Мінкін Ю. Г., пояснив, що в позовній заяві припустився помилки в нумерації будинку квартири, при цьому просить визнати недійсним конкретний правочин за участі відповідачів та надає відповідні докази. Наполягав на тому, що відповідач 1, маючи борг та не повертаючи його, подарувала своє майно на користь близького родича, при цьому в розписці від 13.06.2017 запевнила, що гарантією повернення боргу є належна їй квартира, яка на цей момент вже була подарована матері. Відсутність іншого нерухомого майна підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому подароване майно було єдиним цінним майном, за рахунок якого могли бути повернуті борги. Вчиняючи договір дарування відповідач 1 використала своє право на шкоду позивачу. Оформлення відповідачем 1 довіреності на користь відповідача 2 не спростовує її право власності на цю квартиру, а лише наділяє відповідача 2 певними правами. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Мінкін Ю. Г., у судове засідання не прибули, будучи належно повідомленими про день та час розгляду справи, що підтверджується наявною в матеріалах розпискою (а. с. 213). Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи через свого представника, адвоката Ларичева В. В., що відповідно до частини 5 статті 130 ЦПК України є належним порядком вручення судової повістки. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Ларичев В. В., також у судове засідання не прибув, будучи належно повідомленим про день та час розгляду справи, що підтверджується наявною в матеріалах розпискою (а. с. 213). Відповідач [PERSON] в судове засіданні не прибула, будучи повідомленою про місце, день та час розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Швидченко Т. М., в судове засідання також не прибула, подавши заяву про відкладення розгляду справи з мотивів введення в країні воєнного стану. Суд залишає дану заяву без задоволення з огляду на принцип розумності строків розгляду справи судом і достатності матеріалів для прийняття обґрунтованого рішення. Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України,враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 05.01.2021 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 25.03.2021 (а. с. 36-39). У судовому засіданні від 25.03.2021 суд оголосив перерву до 03.06.2021 та ухвалою від 25.03.2021 залишив позов без руху у зв`язку із несплатою позивачем судового збору (а. с. 49, 50). 26.05.2021 від представника позивача, адвоката Мінкіна Ю. Г., надійшла заява про зміну предмета позову (а. с. 71- 108). 02.11.2021 розгляд справи відкладено на 18.01.2021 у зв`язку із неявкою сторін (а. с. 119). У судовому засіданні від 18.01.2021 суд прийняв до розгляду заяву про зміну предмету позову та встановив 7 денний строк для направлення її копії відповідачам, закрив підготовче засіданні та призначив справу до розгляду по суті на 28.01.2022 (а. с. 129). У судовому засіданні від 28.02.2022 у зв`язку із введенням в країні воєнного стану суд ухвалив відкласти розгляд справи на 16.05.2022 (а. с. 132). У судовому засіданні від 16.05.2022 суд заслухав вступну промову представника позивача, адвоката Мінкіна Ю. Г., частково дослідив матеріали справи та оголосив перерву до 06.06.2022 (а. с. 149). 30.05.2022 від представника відповідача 2, адвоката Ларичева В. В., надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 159-205). У судовому засіданні від 06.06.2022 суд ухвалив долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, відмовив у представникові відповідача 1 у відкладенні розгляду справи та задовольнив клопотання представника відповідача 2 про відкладення розгляду справи для надання заперечень по справі (а. с. 212). 07.06.2022 від представника позивача, адвоката Мінкіна Ю. Г., надійшла відповідь на відзив (а. с. 215-217). 23.06.2022 від представника відповідача 1, адвоката Швидченко Т. М., надійшла заява про відкладення розгляду справи (а. с. 219-224). У судовому засіданні від 24.06.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права і мотиви їх застосування. За договором позики від 15.02.2016 позикодавець [PERSON] передав у власність позичальниці [PERSON] кошти в сумі 1 568 845,80 грн. що еквівалентно 60 000,00 доларів США (а. с. 77, 78, 84, 85). Згідно з умовами договору позики відповідач зобов`язався повернути повну суму позики до 15.02.2021 шляхом виплати щомісяця, в останній день місяця, суму еквівалентну 1 000,00 доларів США за курсом на день повернення (п. 2.4 договору). Крім того, у ті саме терміни відповідач 1 була зобов`язана сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 1,66 % від залишку неповернутої суми, що розраховувались від суми доларового еквіваленту позики та за курсом, діючим на момент здійснення платежу (п. 2.2.1 договору). Крім того, за межами дії зазначеного договору відповідач 1 за розпискою від 20.06.2016 отримала від позивача в позику кошти в сумі 4 900,00 доларів США, які зобов`язувалась повернути у тримісячний строк. У тексті цієї розписки позичальниця зазначила: «…Залогом повернення даної суми являється квартира за адресою прописки [ADDRESS] . Являється моєю власністю, [PERSON] …» (а. с. 83). Також, 13.06.2017, за межами дії договору позики, відповідач 1 отримала від позивача в позику кошти в сумі 7 500,00 доларів США, які зобов`язувалась повернути до 15.08.2017 (а. с. 82). У тексті цієї розписки позичальниця зазначила таке: «… заломом повернення коштів являється квартира [ADDRESS] , по двох розписках…». Додатковою угодою № 1 від 13.07.2017 договір позики від 15.02.2016 достроково розірваний на підставі взаємної згоди сторін (а. с. 179). Відповідач 1 свої зобов`язання з повернення коштів належно не виконувала, дві досудові вимоги про повернення коштів проігнорувала (а. с. 80, 81), внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.12.2019 по справі № 753/20246/18, постановленому в заочному порядку, повністю задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] : стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики у розмірі 2 035 902,48 грн, суму заборгованості за відсотками за користування позикою у розмірі 467 350,89 грн, пеню у розмірі 3% річних від основної суми заборгованості за весь період прострочення у сумі 74 586,77 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 8 810,00 грн, а всього 2 586 650,14 грн (а. с. 89-91). На виконання рішення суду 09.04.2021 Дарницьким районним судом м. Києва виданий виконавчий лист по справі (а. с. 95, 96). 29.06.2016 між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною) укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла безоплатно в дар квартиру [ADDRESS] (а. с. 85-88). Дарунок оцінено сторонами в сумі 774 575,00 грн. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М. С. та зареєстрований у реєстрі за № 370. На підставі договору дарування нотаріус вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності на вищевказане майно до [PERSON] : рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30233917 від 29.06.2016 17:04:52, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.04.2021 (а. с. 99-100). На виконання постанови Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 20.06.2018 по ВП № 54765967 на нерухоме майно [PERSON] накладено арешт (а. с. 101, 102). Також, 17.02.2005 між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» та [PERSON] був укладений договір № 7/174-1, відповідно до умов якого після введення будинку в експлуатацію сторони зобов`язувалися укласти основний договір, відповідно до умов якого [PERSON] має сплатити на користь ТОВ «інвестиційною-будівельна компанія «Столиця» кошти в національній валюті України в урахуванням ПДВ в сумі, еквівалентній на день оплати 39 758,08 доларів США, а [PERSON] буде передана у власність квартира в житловому будинку, який буде збудовано за адресою: [ADDRESS] (а. с. 167-170). [PERSON] на виконання умов вказаного вище договору 08.09.2005 сплатила пайовий внесок у сумі 200 778,30 грн (а. с. 171). Цього ж дня їй було видано довідку № 386 про сплату вартості квартири [ADDRESS] в сумі 200 778,30 грн (а. с. 172). 27.10.2005 між [PERSON] та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» був укладений договір № 94-7 про виконання проектних робіт з перепланування квартири [ADDRESS] (а. с. 178-180), узгоджено ціну на виконання проектних робіт (а. с. 181) проведено доплату (а. с. 182, 183), а 22.12.2005 [PERSON] прийнято комплекс робіт щодо перепланування квартири (а. с. 184). 20.12.2005 між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» та [PERSON] був укладений основний договір № 7/174-1 про участь в інвестуванні будівництва квартири [ADDRESS] (а. с. 173-176). 05.03.2007 [PERSON] за договором уступки до основного договору № 7/174-1 від 20.12.2005 відступила на користь [PERSON] весь комплекс прав та обов`язків за основним договором № 7/174-1 від 20.12.2005 щодо участі в інвестуванні будівництва квартири [ADDRESS] (а. с. 185, 186). 17.01.2008 між [PERSON] та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» був укладений додатковий договір № 1 до основного договору про участь в інвестуванні № 7/174-1 від 20.12.2005, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди, що [PERSON] буде передана квартира загальною площею 58,6 кв. м. за № 172, що за адресою: [ADDRESS] за ціною разом з ПДВ 210 702,16 грн (а. с. 187) та проведено взаємні розрахунки щодо обов`язку [PERSON] здійснити доплату в сумі 9 923,86 грн (а. с. 188). 21.01.2008 [PERSON] на підставі доручення та в інтересах [PERSON] був укладений з дочірнім підприємством «Дарниця-1» договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та додаткова угода № 1 до нього щодо обслуговування та поточного ремонту житлового будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] (а. с. 189-193). Також, [PERSON] на підставі доручення та в інтересах [PERSON] за актом передачі-приймання № 7/174 від 18.08.2008 від ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» та ТОВ «Житло киянам» була прийнята квартира, за адресою: [ADDRESS] (а. с. 194). Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину з підстав його фіктивності та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів та підстави визнання правочину недійсним. Так, відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, провадження № 61-26562св18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Правочин щодо відчуження майна набуває ознак фраудаторного саме в період настання у боржника обов`язку щодо погашення заборгованості перед кредитором, а не з набранням законної сили рішення суду про стягнення з боржника коштів на користь кредитора. Судом установлено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування у відповідача 1 були не виконані зобов`язання перед позивачем з повернення боргу за договором позики від 15.02.2016. Так, в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 04.12.2019 по справі № 753/20246/18 було встановлено, що за весь період дії договору позики від 15.01.2016 відповідач 1 відсотків не сплачувала, повернення позики не проводила, вона фактично припинила виконання своїх зобов`язань за договором, у встановлені договором та розписками строки кошти не повернула. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, маючи перед кредитором неповернуті борги, строк виконання по яких вже настав, оскільки мав відбуватися щомісячно, відповідач 1 поручилася перед позивачем за виконання боргових зобов`язань по двом розпискам, а саме від 20.06.2016 та від 13.06.2017, належною їй квартирою, що за адресою: [ADDRESS] , тим самим створила в свідомості позивача упевненість, що борг може бути повернутий за рахунок нерухомого майна, тоді як станом на отримання коштів у борг за розпискою від 13.06.2017 вона вже не мала квартири у власності, оскільки за договором дарування від 29.06.2016 подарувала її своїй матері. На підставі встановлених обставин суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила договір дарування, який порушує права позивача щодо задоволення його кредиторських вимог за рахунок нерухомого майна. Цей договір був направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника з метою уникнення в майбутньому виконання рішення суду про стягнення з неї боргу, що знайшло своє підтвердження та не спростовано відповідачами. Оскільки борг відповідача 1 за судовим рішенням становить 2 586 650,14 грн і це рішення до цього часу не виконане, і докази наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, відсутні, суд вважає, що оспорюваний договір порушує майнові права позивача. Суд відхиляє доводи сторони відповідача 2 щодо перебування квартири у фактичній власності відповідача 2, оскільки матеріалами справи підтверджено, що нерухоме майно на час укладення оспорюваного договору у передбаченому законом порядку було зареєстроване саме за відповідачем 1. Враховуючи встановлені обставини, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача шляхом визнання договору дарування частини квартири недійсним. На думку суду таке рішення буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене договором право позивача. За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття рішення про державну реєстрацію, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на викладене, рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16. Позивачем також заявлено вимогу про скасування прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Влас М. С. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно за [PERSON] . Інформаційною довідкою підтверджено, що в Державному реєстрі речових на нерухоме майно містяться запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , а саме: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 958539680000; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 30233917 від 29.06.2016 17:04:52; номер запису про право власності: 15158727 (а. с. 99, 100). Тому, для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Влас М. С., оскільки оскаржуваний договір дарування не створив жодних юридичних наслідків. На підставі викладеного вище позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають повному задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України покладає на відповідачів в рівних частках судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved