Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

До суду 20.07.2021 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів на дитину. В обґрунтування позову зазначила, що 23.10.2009 року між Позивачем - [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що зроблений актовий запис №986 та видано відповідне свідоцтво про шлюб № [NUMBER] . 06.03.2012 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси по справі №1522/3198/12 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало чинності 19.03.2012 року. Від шлюбу Позивач та Відповідач мають доньку: [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу Позивач та Відповідач проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить на праві спільної часткової особистої власності Позивачу та її матері. Відповідач не є власником вказаного житла. Спільна дитина Позивача та Відповідача весь час проживає разом з матір`ю окремо від батька. Ще до розірвання шлюбу, орієнтовно наприкінці 2011 року Відповідач залишив місце проживання після того як став систематично вживати наркотичні засоби. З часу, як батько дитини залишив свою дружину та дитину, він бачився з донькою лише один раз 8 березня 2013 року. Після того жодного разу Відповідач не з`явився в житті своєї дитини, матеріально ніколи дитину не утримував, рішення суду в частині стягнення з нього аліментів не виконував. Наразі спільній дитини виповнилось повних 10 років, з яких 7 років дитина батька не бачила взагалі. Позивач в 2016 році вийшла заміж за [PERSON] . В шлюбі у неї народилось ще 2 спільних з чоловіком дітей. Новий чоловік Позивача повністю забезпечує всю родину, сприймає [PERSON] як рідну доньку, в свою чергу [PERSON] сприймає вітчима як рідного батька. Відповідно до пояснень матері Позивача - [PERSON] , вона не бачила свого колишнього зятя з того часу, як він наприкінці 2011 року зібравши речі, виїхав з їх помешкання. Відповідач має значну заборгованість за несплату аліментів, що підтверджується довідкою з Роздільнянського міжрайонного відділу ДВС Південного МУ МЮ (м. Одеса). Крім того, ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області по справі № 511/561/20 від 08.04.2020 року [PERSON] оголошено в розшук, проведення якого доручено Роздільнянському відділу поліції ГУНП України в Одеській області. Позивачу відомо, що Відповідач не працює, веде аморальний спосіб життя. Крім того, матір Відповідача ще за їх спільного життя з Позивачем, зловживала алкогольними напоями. Наразі Позивачу відомо, що Відповідач перебуває на території міста Одеси, його періодично бачать на вулиці знайомі. Однак, сам Відповідач має вигляд бездомної особи, що зловживає шкідливими звичками. Відповідач не цікавиться життям дитини, станом її здоров`я, не проявляє стосовно неї щонайменшої турботи і взагалі будь - якої участі у її вихованні не приймає. За таких обставин Позивач вважає, що Відповідач мав реальну можливість по вихованню дитини, однак свідомо ухиляється від свого обов`язку а тому у матері дитини виникла необхідність звернутися із заявою про позбавлення Відповідача батьківських прав. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року провадження у справі відкрито та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. На виконання вимог ч.10 ст.187 ЦПК України судом 09.08.2021 року було отримано відповідь на запит щодо місця реєстрації відповідача. Відповідно до відповіді № 2876ел/01-39 з Департаменту надання адміністративних послуг відомості про адресу реєстрації місця проживання [PERSON] відсутні. Відповідно до відповіді від 09.08.2021 року № 67/7345 Головного Управління Національної поліції в Одеській області вказано, що на даний час [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . 19 листопада 2021 року Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси справи прийнято до розгляду головуючим суддею Науменко А.В. 19.11.2021 року від позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи, а саме лист-повідомлення наданий Службою у справах дітей Роздільнянської міської ради та заяву [PERSON] яка надійшла від Служби у справах дітей Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області про згоду на позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . 13 грудня 2021 року від позивача до суду надійшла заява про долучення висновку органу опіки та піклування до матеріалів справи. 04.01.2022 року до суду надійшла відповідь на запит відділу адресно-довідкової служби ГУ ДМС України в Запорізькій області [PERSON] в Запорізькій області зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2022 року підготовче провадження закрито та призначено до судового розгляду по суті. 01.02.2022 року від позивача до суду надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи, а саме відповідь служби у справах дітей Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 01.2-04/28 від 01.02.2022 року, відповідно до якої місцезнаходження [PERSON] невідоме, адресу проживання змінив, під час написання заяви вів себе знервовано, мав неохайний вигляд. 28 лютого 2022 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2022 року витребувано з Державної міграційної служби України відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] . 10.06.2022 року від Державної міграційної служби України до справи надано відповідь, відповідно до якої інформації про місце проживання [PERSON] , [INFO] , не встановлено. У судове засідання призначене на 22.06.2022 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомленні належним чином. Так, відповідача було сповіщено щшляхом розміщення оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме. Суд, у зв`язку неодноразовою неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, з ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності відомостей про належне сповіщення відповідача, ухвалив слухати справу згідно ст.ст.280-281 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.10.2009 року по 19.03.2012 року. 06.03.2012 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси по справі №1522/3198/12 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало чинності 19.03.2012 року. Від шлюбу Позивач та Відповідач мають доньку: [PERSON] , [INFO] . Позивач в 2016 році вийшла заміж за [PERSON] . З моменту розірвання шлюбу Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки, не цікавиться її розвитком, харчуванням, лікуванням, участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання доньки за весь цей час не надає. Також рішенням Приморського районного суду міста Одеси по справі №1522/3198/12 стягнуто з Відповідача 1/4 всіх видів доходів, однак не менш ніж 30% від прожиткового мінімуму на дитину. Відповідач має значну заборгованість за несплату аліментів, що підтверджується довідкою з Роздільнянського міжрайонного відділу ДВС Південного МУ МЮ (м.Одеса). Крім того, ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області по справі № 511/561/20 від 08.04.2020 року [PERSON] оголошено в розшук, проведення якого доручено Роздільнянському відділу поліції ГУНП України в Одеській області. З моменту розірвання шлюбу Відповідач перестав дбати про дитину, цікавитися її здоров`ям, приймати участь у вихованні доньки, піклуватися про її духовний та фізичний стан, висновком органу опіки та піклування №01-11/2240/1вих від 03.12.2021 року вирішено вважати доцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . Під час судового засідання призначеного на 13.01.2022 року у якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] та доньку позивача [PERSON] [PERSON] підтвердила обставини про які зазначено в позовній заяві. [PERSON] відповідач при останній зустрічі виглядав як наркозалежний. Донька [PERSON] підтвердила обставини зазначені в позовній заяві. Для з`ясування думки батька щодо позбавлення його батьківських прав, позивачем надано лист-повідомлення наданий Службою у справах дітей Роздільнянської міської ради та заяву [PERSON] яка надійшла від Служби у справах дітей Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області про згоду на позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з позову та досліджених судом наявних у справі документів, батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку дитини, не проявляє щодо неї батьківської турботи та уваги, не цікавиться її життям. Доказів щодо спростування зазначених фактів суду не надано. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров`я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини. Відповідно до ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз`яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виходячи з наведеного судом встановлено, що батько дитини - [PERSON] , [INFO] , вихованням та утриманням своєї дитини не займається, життям та здоров`ям [PERSON] не цікавиться. Підстави позову відповідають вимогам норм права, на які посилається позивач під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження свідомого нехтування своїми обов`язками відносно дитини. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , у відношенні його неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , оскільки останній не виконує своїх батьківських обов`язків та свідомо відмовився від такого права. Щодо вимог позивача про збільшення розміру аліментів суд прийшов до наступного. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України). Як передбачає ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачка вказувала, що з віком зросли потреби дитини у її забезпечені належним харчуванням, проживанням та розвитком, а тому аліментів, які повинен сплачувати відповідач зовсім не може вистачати. На підставі рішення рішення Приморського районного суду міста Одеси по справі №1522/3198/12 стягнуто з Відповідача ј всіх видів доходів, однак не менш ніж 30% від прожиткового мінімуму на дитину. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.ст.181, 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі №6-143цс-13, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. Згідно ч.2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. При цьому суд враховує положення ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно якої об`єктом індексації є також розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Статтею 5 даного Закону встановляється, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою вимоги про збільшення розміру аліментів ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дітей, їх рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей, а тому, підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Таким чином, з огляду на встановлені обставини та межі позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] про збільшення розміру аліментів та змінити встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 1522/3198/12 від 06.03.2012 року розмірі аліментів та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки у розмірі 3000,00 грн. щомісячно до повноліття дитини або до зміни матеріального стану сторін. Щодо періоду, з якого відбувається зміна розміру аліментів, слід зазначити, що ч.1 ст.191 СК України передбачений час з якого присуджуються аліменти, однак при зміні розміру аліментів дана норма не може бути застосовано, а тому присуджує зміну розміру аліментів з моменту постановлення рішення суду у справі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.1 ЦПК України, одним із основних завдань цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Положенням п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 908,00 грн., а тому з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved