Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у якому просив суд зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення та зобов`язання надати ключі від квартири. За обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником 1/2 частини даної квартири, право власності на яку він набув згідно рішення суду про поділ спільного майна подружжя. Відповідачами є його колишня дружина та сини. [PERSON] є співвласником квартири. Вказує, що сини [PERSON] та [PERSON] не впускають позивача до помешкання, змінили замки на вхідних дверях. Вказане підтверджується рапортом від 06.08.2021 року, оскільки позивач викликав поліцію з підстави не допуску його до квартири. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, за змістом якого в задоволенні позову просив відмовити з тих підстав, що відповідач [PERSON] вже понад два роки проживає за кордоном, тому не може чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою. Відповідачі зареєстровані в помешканні з дозволу батьків. Позивач переїхав з квартири з власної ініціативи в 2016 році. Вказує, що відповідачі не здійснювали заміну замків, вказана обставина не підтверджена жодними належними засобами доказування. Вказує, що 06.08.2021 року не чинив позивачу перешкоди, оскільки перебував на роботі. Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив, за змістом якого в задоволенні позову просив відмовити. Вказує, що він не забирав в батька ключі від помешкання, не здійснював заміну замків на вхідних дверях. Вказував, що між ними неодноразово відбувались розмови в телефонному режимі з метою врегулювання конфлікту та вирішення спору шляхом купівлі 1/2 частки позивача в квартирі. Позивач добровільно покинув житло, переїхав в с. Вільхівці, Коломийського району, Івано-Франківської області. Зазначає,\~ що 06.08.2021 року не чинив позивачу перешкоди, оскільки перебував на роботі. Відповідачкою [PERSON] на електронну адресу суду подано відзив на позов, за змістом якого в задоволенні позову просить відмовити, оскільки доводи позовної заяви не доведені належними та допустимими доказами. Позивач є її колишнім чоловіком, після ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу позивач добровільно виїхав з спільної квартири. Ключі від помешкання забрав з собою, замки змінені не були. Зазначила, що з 05.02.2020 року постійно проживає за кордоном. В квартирі проживають сини подружжя, співвідповідачі. Зазначила, що жодних перешкод в користуванні майном не створює позивачу. Після розірвання шлюбу не спілкувалась з позивачем, він ніколи не звертався до неї з вимогою надати ключі. Позивачем подано відповідь на відзив, за змістом якого вказав, що житло добровільно не покидав. Був виселений за викликом поліції. В подальшому звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя, однак рішення суду фактично не виконано. В позивача відсутня можливість здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частки без технічної документації. Вказав, що 16.12.2021 року після отримання відзивів відповідачів позивач знову приходив до квартири, та вкотре не зміг відкрити своїми ключами вхідний замок, що підтверджується відеозаписом, знятим на мобільний телефон позивача. Відповідачами подано заперечення на відповідь на відзив. Зміст та доводи яких зводяться до аргументів вже викладених у відзивах на позовну заяву. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з підстав зазначених в заявах по суті. Позивач надав пояснення про те, що в грудні 2021 року приходив до квартири, двері ніхто не відчинив, ключі не підходять до замка. Є свідок подій, до матеріалів справи долучено відеозапис. Додатково надав пояснення про те, що наразі в квартирі проживають не відомі йому особи, ймовірно тимчасово переселені. Свідок [PERSON] вказав, що проживає за адресою [ADDRESS] . Знайомий з позивачем понад 10 років. З приводу спору та відомих йому обставин надав пояснення, що в жовтні минулого року він з позивачем підійшов до будинку, вони, піднялись на 4 поверх. Позивач спробував відкрити двері, однак ключі не підійшли. Свідок зробив висновок, що це двері від квартири позивача, оскільки колись був в цьому житлі, точну дату чи рік назвати не зміг, оскільки вказав, що не пам`ятає. Відповідачами було заявлено клопотання про виклик свідків, працівників патрульної поліції, які прибули на виклик 06.08.2021 року та склали рапорт. Явку свідків не було забезпечено, на судові виклики свідки не з`явились,\~ в судовому засіданні клопотання відкликано. Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши письмові докази, відеозапис у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.11.2020 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ - задоволено. Визнати майно квартиру [ADDRESS] , спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Здійснено поділ спільного сумісного майна квартири [ADDRESS] , шляхом визнання права власності на 1/2 частки квартири за [PERSON] та визнання права власності на 1/2\~ частки квартири за [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 1 580 грн. 00 коп. Розподілено у рівних частках боргові зобов`язання, які виникли під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , рівними частками по 157 980,00 грн. з кожного, внаслідок купівлі спірного майна - квартири [ADDRESS] . Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Івано-Франківського міського суду від 25.11.2020 року залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та розподілу боргових зобов`язань, які виникли під час шлюбу та сплаченого судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову [PERSON] в задоволенні зустрічного позову. В решті оскаржуване рішення залишено без змін. Позивачем долучено відеозапис тривалістю 3 хвилини, на якому зображена спроба відкрити вхідні двері, з відеозапису вбачається, що позивач стукає в двері, здійснює спробу відчинити двері ключем, та виходить з під`їзду будинку. Згідно рапорту Івано-Франківського РУП ГУНП В Івано-Франківській області 06.08.2021 року о 11:15 годині від [PERSON] надійшло повідомлення про конфлікт\~ з дітьми, які не впускають заявника в квартиру за адресою: [ADDRESS] , проведено профілактичну бесіду, від написання заяви відмовився. Розглядаючи справу, суд зважує, що кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підставами для захисту права власності або права користування нерухомим майном у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо нерухомого майна, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права. Позивачем належними доказами доведено що він є співвласником спірної квартири, тому у нього наявне право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності на неї. Як роз`яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що позивачем не доведено жодними доказами факту перешкоджання йому у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] з боку відповідачів. Зокрема у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідачів з вимогою надати в розпорядження ключі від квартири, витребування доказів в отриманні яких у нього наявні труднощі. Щодо показань наданих свідком в судовому засіданні суд звертає увагу, що вказана особа не проживає в будинку по [ADDRESS] . Безпосередньо в судовому засіданні ним надано пояснення, що він не є сусідом, що йому не відомо яким ключем позивач здійснював спробу відчинити вхідні двері до квартири. З наявного в матеріалах відеозапису також не можливо достеменно встановити дійсні обставини справи. Зокрема обставину створення відповідачами перешкод позивачу\~ у користуванні квартирою, відповідачі відсутні на відеозаписі. Факт проживання у квартирі сторонніх осіб без згоди позивача не може бути підставою для задоволення даного позову, так як належним способом захисту права позивача в такому випадку може бути виселення таких осіб із житлового приміщення. Однак такої вимоги заявлено не було. Із рапорту працівника поліції не вбачається, що відповідачі чинили перешкоди у користуванні квартирою, також не вказано з ким проведено профілактичну бесіду. Що стосується безпосередньо відповідачки [PERSON] , то вона ні фізично ні будь яким іншим чином не може чинити перешкоди позивачу у користуванні майном, оскільки з 2020 року перебуває за кордоном. Позивач вправі зареєструвати за собою право власності на підставі рішення суду, щодо відсутності документів на квартиру, а саме технічного паспорту, то він також вправі замовити виготовлення нового технічного паспорту. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому витрати по оплаті судового збору не підлягають відшкодуванню позивачу. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 382, 386, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed