Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] (надалі - «відповідачі»), в якому просила визнати [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку по [ADDRESS] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.10.2021 року залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Позовні вимоги мотивовано тим, що в в будинку по [ADDRESS] зареєстровані відповідачі, які в даній квартирі не проживають, участі по утриманні квартири не беруть. Позивач, яка є законним власником даної квартири, змушена самостійно оплачувати комунальні послуги за житло, не може реалізувати інші правомочності власника у зв`язку з реєстрацією в квартирі відповідачів. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачем [PERSON] на адресу суду направлено Відзив на позов, у якому вона заперечила проти позовних вимог, просила відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти позову, [PERSON] у відзиві покликається на те, що станом на даний час вона залишається членом сім`ї Позивача, оскільки вони з її сином не розлучені. Саме через поведінку сина Позивача (чоловіка [PERSON] ) вона змушена була тимчасово переїхати до міста Новий Розділ, де влаштувалася на роботу і на даний час працює. Посилається на те, що в будинку по [ADDRESS] знаходяться її речі та речі дітей, все спільно нажите з сином Позивача майно. В судове засідання відповідачі не з`явилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про дату та час судових засідань повідомлялися належним чином. Представником Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на адресу суду направлено письмові пояснення, в яких представник просив здійснювати розгляд справи без її участі, а також зазначила про те, що з метою захисту прав та інтересів дітей та недопущення порушення їх майнових прав, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування в будинку по [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення - домоволодіння по [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 07.04.2006 року (а.с.23). Відповідно до Довідки про склад сім`ї та проживання від 31.1.2019 року №196 (а.с.11) у домоволодінні по [ADDRESS] зареєстровані відповідачі: [PERSON] (невістка), [PERSON] , [INFO] (онук), [PERSON] , [INFO] (онук), [PERSON] (онук). У поданій до суду позовній заяві [PERSON] посилається на те, що протягом тривалого часу відповідачі [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також відповідач [PERSON] у будинку по [ADDRESS] не проживають, однак не знялися з реєстрації місця проживання за даною адресою. При цьму, в позовній заяві Позивач посилається на те, що реєстрація відповідачів у вказаній квартирі, яка є її приватною власністю, порушує її права як власника квартири, оскільки відповідачі, будучи зареєстрованими в даній квартирі, в ній не проживають, комунальних послуг не оплачують, їх особисті речі у квартирі відсутні. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц). Враховуючи, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить Позивачу на праві власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Заперечуючи проти позовних вимог в даній цивільній справі Відповідач [PERSON] зазначила про те, що станом на даний час вона та її діти продовжують бути членами сім`ї Позивача (шлюб між нею та сином Позивача не розірвано, а інші відповідачі є онуками Позивача), вони змушені були переїхати до міста Новий Розділ у зв`язку з сімейними обставинами та негативною поведінкою сина Позивача. Частина речей відповідачів знаходиться у даному будинку, до якого Відповідач 1 періодично навідується. Відповідач у відзиві на позов посилається на поважність причин не проживання в будинку, а також на те, що обоє її дітей, місце проживання яких в ньому зареєстровано, є неповнолітніми, а тому задоволення позовних вимог призведе до порушення їх прав. Зі змісту письмових пояснень представника Органу опіки та піклування також вбачається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] не має іншого житла на праві власності (а.с.103). Впраховуючи зазначене, Суд зауважує, що згідно чинного законодавства однією з умов для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Тобто особа повинна не проживати за адресою реєстрації без поважних на те причин. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц, провадження № 61-11414св19, «вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи». Ч. 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків. Не сплата відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки Позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування. В ході розгляду даної справи, при з`ясуванні причин відсутності відповідачів за адресою реєстрації, Судом встановлено, що відповідачі не втратили інтересу до спірного житла, оскільки про це безпосередньо зазначено [PERSON] у відзиві на позов з посиланням на відповідні обставини. Також слід зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). З матеріалів справи не вбачається сукупності необхідних за ст. 405 ЦК України підстав для задоволення позову, оскільки не підтверджено відсутність відповідачів понад 1 рік за місцем проживання саме без поважних причин, а також того, що у відповідачів немає поважних причин такої відсутності за місцем проживання. Позивачем також не доведено, що подальше перебування відповідачів у будинку є неможливим, і таке перебування відповідачів перешкоджає Позивачу володіти і користуватися власним майном настільки, що інтереси Позивача, як власника житла все ж перевищують інтереси відповідачів, як членів її сім`ї і користувачів цього житла, і які (відповідачі), до того ж, і не забезпечні іншим житлом. Тому суд вважає, що така крайня ступінь втручання в права особи не буде справедливою і пропорційною, а буде надмірною при оцінці даних обставин. Крім того, в позовній заяві [PERSON] просить визнати такими, що стратили право користування житловим приміщенням, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - які є малолітньою та неповнолітньою особами відповідно. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітнього та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в домоволодінні, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вказані висновки висловлено Верховним Судом в постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц, провадження № 61-11414св19 (https://reestr.court.gov.ua/Review/91571830). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскілки Позхивачем не доведено підстав для визнання відповідачів тамими, що втратили право користуватися житловим приміщенням. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed