Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 030/27/08-Ф від 20.03.2008 року у розмірі 33633,99 доларів США та 1016294,41 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.03.2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено Договір «Автопакет» № 030/27/08-Ф, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 42031,0 доларів США на строк до 19.03.2015 року та сплатою відсотків в сумі 13,55% річних. Банк виконав взяті на себе зобов`язання та видав відповідачу обумовлену суму коштів, проте остання ухиляється від виконання обов`язку щодо їх повернення. Станом на 16.05.2016 року заборгованість за відсотками становить 33633,99 доларів США та 1016294,41 гривень неустойки. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Відповідач не погодилась та подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає, що заборгованість за кредитним договором стягнута на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15.07.2010 року і банк втратив можливість нараховувати відсотки за кредитним договором після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 26.05.2016 року та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи була передана в провадження судді Шеремети Г.І. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова (суддя Шеремета Г.І.) від 13.06.2016 року, відкрито провадження у справі. Вказану ухвалу оскаржила відповідач, подавши 20.01.2017 апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.03.2017 року, апеляційну скаргу [PERSON] повернуто. Заочним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 02.04.2019 року, ухваленим у складі судді Шеремети Г.І., позов задоволено в повному обсязі. За заявою відповідача таке рішення суду було переглянуте і ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 26.11.2019 року, суд його скасував та призначив справу до розгляду в підготовчому засіданні. У зв`язку із смертю судді Шеремети Г.І., на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова від 18.01.2021 року № 1 у справі проведено повторний автоматизований розподіл, після чого така передана в провадження судді Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова (суддя Грицко Р.Р.) від 08.02.2021 року, справа прийнята до провадження та призначено підготовче засідання. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа розглядалась у відкритому судовому засіданні, про що сторони у встановленому законом порядку повідомлялись. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті, суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.09.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і встановив наявність обґрунтованого сумніву в добросовісності здійснення позивачем своїх прав та обов`язків, внаслідок чого витребував докази докази з власної ініціативи. Так, в минулому представником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до суду було подано заяву про заміну сторони виконавчого провадження, до якої долучено договір від 04.08.2020 року № GL48N718070_A_1 про відступлення прав вимоги, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» і за умовами якого до останнього перейшли всі права кредитора за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем. За змістом цього договору новий кредитор набуває право вимоги не раніше моменту отримання банком в повному обсязі визначених договором коштів. Доказів про сплату таких коштів суду не було подано, що позбавляло суд можливості встановити належного позивача або його правонаступника і тому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.01.2022 витребувано у ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» інформацію про отримання Банком від нового кредитора грошових коштів, сплачених за умовами договору про відступлення права вимоги. Спочатку ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надала відповідні докази (т.2 а.с.93-98), а в подальшому - ПАТ «КБ «Надра» (т.2 а.с.149-167), після чого ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.04.2022 року, суд залучив правонаступника позивача - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. В позовній заяві просить розглядати справу у його відсутності. Відповідач в судове засідання також не з`явилася повторно, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин неявки не повідомила. Враховуючи обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20.03.2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено Договір «Автопакет» № 030/27/08-Ф, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 42031,0 доларів США на строк до 19.03.2015 року та сплатою відсотків в сумі 13,55% річних (т.1 а.с.10-13). Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.07.2010 року (т.1 а.с.71), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 12.08.2013 року (т.1 а.с.72-73), стягнуто з відповідача на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 20.03.2008 № 030/27/08-Ф в загальному розмірі 384040,74 гривень. При цьому, як вбачається з мотивувальної частини цього рішення, заборгованість відповідача становить 48102,50 доларів США, що еквівалентно 384040,74 гривень, з яких: основний борг - 39539,76 доларів США, відсотки - 6954,99 доларів США, пеня - 1607,75 доларів США. Вказаний розмір заборгованості існував станом на 09.03.2010 року. Згідно наданого ПАТ КБ «Надра» розрахунку (т.1 а.с.15), за період з 31.03.2010 року по 15.05.2016 року розмір заборгованості за відсотками становить 33633,99 доларів США, пеня - 35726,47 доларів США, штраф - 4203,10 доларів США. Пеня обрахована за період з 20.05.2015 року по 15.05.2016 року. Загальний розмір неустойки в еквіваленті до національної валюти становить 1016294,41 гривень. З метою стягнення такої заборгованості банк звернувся до суду з цим позовом. В подальшому, відповідно до договору про відступлення права вимоги від 04.08.2020 № GL48N718070_A_1 (т.1 а.с.231-232), а також реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються (т.1 а.с.233-234), ПАТ КБ «Надра» відступило на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором від 20.03.2008 № 030/27/08-Ф, укладеним між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити питання про правомірність нарахування позивачем відсотків після спливу строку кредитування, а також правомірність нарахування пені та наявності підстав для її стягнення в обрахованому позивачем розмірі. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий 19.03.2015 року. Відтак, у межах строку кредитування до 19.03.2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 19.03.2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, згідно якого роз`яснила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У справі яка розглядається, позивач реалізував своє право, передбачене частиною другої статті 1050 ЦК України щодо дострокового погашення заборгованості, після чого пред`явив відповідний позов до суду про стягнення заборгованості, обрахованої станом на 09.03.2010 року і рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.07.2010 року, такий позов було задоволено. Відтак, з цього моменту у позивача припинилось право нараховувати передбачені договором проценти, що виключає можливість задоволення позовної вимоги про стягнення процентів, оскільки такі обраховані після 09.03.2010 року, тобто після того, як позивач реалізував своє право, передбачене частиною другої статті 1050 ЦК України. Таким чином, в цій частині позову суд відмовляє. Що стосується вимоги про стягнення неустойки, така підлягає до задоволення частково. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). Таким чином, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018) за змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктами 5.1, 5.2 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку плати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії, позичальник оплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п.п.4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1 цього договору, за кожен випадок. Матеріали справи не містять доказів про належне виконання відповідачем кредитних зобов`язань, зокрема, рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15.07.2010 року. Про виконання цього рішення в повному обсязі відповідач також не вказує. Під час розгляду цивільної справи № 522/14614/14-ц (постанова від 17.11.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що встановлення розміру пені з розрахунку облікової ставки Національного банку України можливе лише щодо грошової одиниці України - гривні, оскільки чинним законодавством Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти. Оскільки у справі яка розглядається умовами кредитного договору передбачено можливість стягнення пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ, така може обчислюватися і стягуватися лише в національній валюті України - гривні. Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постанові від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц. В п.3.2 рішення № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», Конституційний Суд України зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Однак розмір неустойки, яка обрахована лише за один рік більш як в два з половиною рази перевищує розмір заборгованості, яка стягнута на підставі рішення суду від 15.07.2010 року, що очевидно, спотворює її дійсне правове значення. З огляду на зазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та співмірності невиконаного грошового зобов`язання до наслідків, які спричинені допущеним порушенням, беручи до уваги тривалість невиконання відповідачем грошового зобов`язання, суд приходить до висновку, що розмір неустойки (штрафу та пені) підлягає зменшенню до суми 100 000 гривень, яка буде справедливим наслідком порушення відповідачем боргових зобов`язань. Таким чином, в цій частині позов слід задовольнити частково. Частино першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 28085,29 гривень, що підтверджується відповідним платіжним дорученням від 20.05.2016 року (т.1 а.с.6). Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Законом України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент пред`явлення позову передбачалось, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою справляється судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Відтак, за пред`явленням вимоги про стягнення неустойки у розмірі 1016294,41 гривень підлягав сплаті судовий збір у розмірі 15244,42 гривень. Відповідно до роз`яснень, наданих в п.39 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Відтак, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, незважаючи на застосування судом приписів частини третьої статті 551 ЦК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 15244,42 гривень судового збору, який сплачувався позивачем при пред`явленні вимоги про стягнення неустойки. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати пропорційно розміру відхилених позовних вимог відповідач не подавала. Крім того, відповідач не наводила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: partial