Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач)звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що з [PERSON] (далі - Відповідач) перебувала у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2013 року по 15.11.2017 року. Від шлюбних стосунків мають малолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] . Оскільки після розірвання шлюбу у судовому порядку не було вирішено місце проживання сина [PERSON] , то останній залишився проживати разом із матір`ю. Відповідач на даний час працездатний, але добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Окрім того, з 2017 року відповідач систематично вчиняє домашнє насильство відносно неї у присутності дитини. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд, визначити місце проживання малолітньої дитини: сина - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю, [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи із дня пред`явлення цього позову і до досягнення сином [PERSON] повноліття, та позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також визначити проживання такої дитини разом із матір`ю. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог в частині позбавлення його батьківських прав, та закрити провадження в частині інших позовних вимог щодо стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх заперечень стосовно вимоги про позбавлення його батьківських прав відповідач вказує на недоведеність таких вимог, оскільки позивачем не надано достатніх та належних доказів, які б свідчили про свідоме нехтування батьком дитини своїми батьківськими обов`язками та ухилення від їх виконання. Стосовно твердження про необхідність закриття провадження щодо інших позовних вимог відповідач посилався на те, що між сторонами відсутній спір із вказаних питань. Адже відповідач ні в якому разі не заперечує проти проживання дитини з матір`ю, і він, як батько дитини, має та виконує обов`язки щодо піклування та утримання дитини у їх повному обсязі, утримувати його до досягнення повноліття, вважає, що вимоги позивача про стягнення аліментів підлягають задоволенню. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Після оголошення перерви у розгляді справи подала до суду письмову заяву в якій зазначає про повне підтримання позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, та виступає у судовому процесі на стороні позивача: Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, надала суду заяву, у якій просила розгляд справи провести без її участі, винести рішення, яке відповідає інтересам дитини з урахуванням поданих суду висновків органу опіки та піклування. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав не визнали, та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Щодо інших позовних вимог, то вказували про відсутність предмету спору та відсутності необхідності вирішувати такі питання в судовому порядку. Після оголошення перерви, відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. Суд вказує, що не дивлячись на введення в державі Україна воєнного стану через збройну агресію російської федерації, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, на день розгляду даної справи, функціонує у штатному режимі, і відповідач мав можливість надіслати будь-яку заяву з процесуальних питань (у тому числі про відкладення судового засідання, участь у судовому засідання в режими відеоконференції), в тому числі, на електронну адресу суду. Однак будь-яких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. Суд також із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що всі сторони надали свої пояснення по суті спору, у тому числі й у відкритому судовому засіданні, всім учасникам справи були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, і враховуючи ту обставину, що раніше суд неодноразово відкладав судові засідання через заяви сторін та їх представників, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У зв`язку із чим суд вважає за необхідне завершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення за відсутності відповідача по справі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 29.04.2021 року було задоволено заяву представника позивача про виклик та допит в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак у зв`язку із відмовою 15.02.2022 року представника позивача від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] судом здійснено лише допит в якості свідка [PERSON] . З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, показів свідка, суд ухвалює рішення виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2013 року по 15.11.2017 року. Судом також встановлено, що під час спільного сумісного подружнього життя у сторін народилася дитина, син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.02.2014 року. Матеріалами справи підтверджено, що станом на день розгляду даної справи дитина - [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом із матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на її утриманні. Судом також встановлено, що сторони по справі мають неприязні стосунки, негативно ставляться один до одного. Зокрема матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2020 року, видано обмежувальний припис [PERSON] , [INFO] на строк шість місяців з встановленням заборон щодо спілкування з позивачем, та відвідування місць її проживання (перебування). Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2020 року, видано обмежувальний припис [PERSON] , [INFO] на строк шість місяців з встановленням заборон щодо спілкування, у тому числи з вказаною дитиною, та відвідування місць її проживання (перебування) та навчання. Також із досліджених судом в ході розгляду справи по суті електронних доказів у вигляді змісту засобів електронної комунікації (мессенджерів) вбачається наявність сталих, відверто неприязних стосунків між сторонами. Згідно висновку Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 23.03.2021 року № 3/9-25, такий компетентний орган вважає за доцільне в інтересах дитини визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю, [PERSON] . Згідно висновку Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 23.03.2021 року № 3/9-24, такий компетентний орган вважає за доцільне в інтересах дитини позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Оскільки сторона позивача наполягає на невиконанні відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання у належний спосіб їх спільної дитини, а сторона відповідача вказані обставини заперечує, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд виходив із наступного. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Зокрема, пунктом 2 частини першої цієї статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таке позбавлення прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (Постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року по справі № 631/2406/15-ц). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57,58). Суд в даному випадку зазначає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідача, які б свідчили про ухилення від виховання та утримання дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. На думку суду, обставина не регулярного спілкування відповідача, як батька, із дитиною є наслідком неприязних особистих стосунків, що виникли між сторонами по даній цивільній справі, а не свідомою поведінкою відповідача щодо ухилення від виконання ним батьківських обов`язків. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] , батьківських прав у відношенні до його малолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків. А відтак, в задоволенні позову в частині позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав, слід відмовити в їх повному обсязі. Однак окремо суд вимушений звернути увагу відповідача, що наявність вказаних обмежувальних приписів та пред`явлення такого позову вже само по собі свідчить про наявні прояви антисоціальної поведінки відповідача по відношенню до дитини та її матері. У зв`язку з чим, з метою уникнення у майбутньому негативних наслідків правового характеру для відповідача, суд рекомендує останньому змінити модель своєї поведінки та ставлення до матері дитини та самої дитини, та проводити таке спілкування з ними у дусі поваги один до одного та принципу доброзичливого ставлення. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, суд виходив із наступного. Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.ч. 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Положеннями ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При цьому предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. З аналізу норми, що міститься у ч. 1 ст. 160 СК України вбачається, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При цьому, статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. З аналізу наведених норм матеріального закону, практики Європейського суду з прав людини вбачається, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В даному випадку, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому його сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання такої дитини, обов`язком батьків діяти в його інтересах. Суд вказує, що згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як зазначалось вище, відповідним висновком Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської радивід 23.03.2021 року № 3/9-25 вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю, [PERSON] . Відповідач будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на спростування доводів вказаного висновку суду не подав. Суд зазначає, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання вказаного сина разом із позивачем само по собі не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі між сторонами. В даному випадку, через наявні неприязні стосунки у сторін утворилась ситуація, коли відсутність чітко визначеного місця проживання дитини, у тому числі, провокує конфліктні ситуації між сторонами, свідком яких стає дитина. Тому, з метою забезпечення саме найкращих інтересів дитини, суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по суті вказаної позовної вимоги. У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. В даному випадку, судом встановлено, що наразі саме позивач бере більш активну участь у забезпеченні та вихованні дитини, така дитина тривалий час мешкає разом із позивачем, у зв`язку із чим має певні соціальні стосунки та оточення. Також допитана під час розгляду справи по суті у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю, батько з дитиною не мешкає. Відповідачем вказані обставини не оспорювались. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначенні місця проживання дитини, обґрунтовані та законні, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд виходив із наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. В даному випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи. Доказів перебування інших осіб на утриманні відповідача суду не подано. За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Враховуючи встановлені судом обставини справи, розмір витрат, які несе позивач на утримання дитини, стан здоров`я та матеріальне становище самої дитини; виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та враховуючи ту обставину,що обов`язок утримувати дитини є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на сина [PERSON] з батька у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання дитини, починаючи з 23 вересня 2021 року, оскільки відповідач, будучи, батьком дитини зобов`язаний його матеріально утримувати. Також суд вказує, що надання відповідачем вказаній малолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину, та сплачувати аліменти. Надання такої матеріальної допомоги в позасудовому порядку не означає відсутність спору між сторонами з приводу забезпечення дитини, адже саме судове рішення про стягнення аліментів покликане забезпечити стале та систематичне надання такої допомоги з боку батька. Також на думку суду, вказаний розмір аліментів, що стягнуто судом, відповідає як інтересам самої дитини, так і узгоджуватись із фінансовими можливостями відповідача по справі, та одночасно з цим відповідає таким критеріям сімейних відносин як справедливість, добросовісність та розумність, і кореспондується із обов`язком обох батьків приймати участь у витратах на утримання дитини. Згідно ч.1ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про визначення місця проживання у розмірі 840 грн. 80 коп. Окрім того, у зв`язку з тим, що позивач в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судових витрат, а саме за позовну вимогу про стягнення аліментів, то в силу ст.141 ЦПК України, судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 840 грн. 80 коп. необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial