Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

13.05.2022 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15.10.2005 позивач перебуває з відповідачкою у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції, актовий запис № 167. Від шлюбу сторони мають сина: [PERSON] , [INFO] . Сумісне життя з відповідачкою не склалося, оскільки даний шлюб суперечить його інтересам. Позивач та відповідач мешкають окремо, їх син [PERSON] виявив бажання проживати разом з батьком (позивачем у справі). Позивач звертався до своєї дружини, про необхідність розірвати шлюб та документально визначити місце мешкання їх дитини разом з батьком та участі матері у забезпеченні сина, але війна внесла свої корективи. Позивач та відповідач були вимушені разом переїхати до м. Запоріжжя та стати на облік, як внутрішньо переміщенні особи. На теперішній час всі разом фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . З вересня 2021 їх син перебуває повністю на утриманні позивача, який забезпечує дитину усім необхідним, відповідач повністю самоусунулась від свого обов`язку по вихованню та регулярному матеріальному утриманню їх сина. Зважаючи на це, позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою про стягнення аліментів. Просить суд, шлюб між ним та відповідачкою розірвати, та залишити їх дитину проживати після розірвання шлюбу надалі з батьком. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, у порядку спрощеного позовного провадження, та призначено у справі судове засідання. 06.06.2022 на адресу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що [PERSON] просить суд розірвати шлюб між нею та позивачем. Після розірвання шлюбу неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] залишити проживати разом із батьком [PERSON] . Позивач у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розгляд справи проведено у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без участі сторін та фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15.10.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції, актовий запис № 167, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.10.2005. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 листопада 2005 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції, актовий запис № 202, [INFO] народився: [PERSON] , батьками якого, є [PERSON] та [PERSON] . Частиною 3 ст. 56 СК України, передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість та може мати наслідки, встановлені законом (ч. 4 ст. 56 СК України). Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. За таких обставин суд дійшов висновку, що збереження сім`ї неможливе, реєстрація шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню шляхом розірвання шлюбу. З приводу вимоги про залишення місця проживання дитини з батьком після розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що на даний час неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що сторонами не оспорюється. В той же час, судом встановлено, що батьками вирішувалось питання щодо визначення місця проживання сина і спір з цього питання між ними відсутній. Відповідачка [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву не заперечує проти проживання їх сина разом з батьком. Відповідно до ч.1, 2 та 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. На вказаній відмінності визначення місця проживання дитини при наявності спору між батьками від залишення дитини з одним із батьків при відсутності спору наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19). Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132). Так, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647/98). На підставі ч. 1 ст. 160 СК України, оскільки спору між батьками відносно місця проживання їх неповнолітньої дитини немає, суд, враховуючи, що син [PERSON] , [INFO] , постійно проживає з батьком та знаходиться на його утриманні, а отже [PERSON] самостійно виховує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати із батьком [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved