Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-09 00:00:00

31 серпня 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Позивач просила стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі по 8 000 гривень щомісяця, з подальшою щорічною індексацією відповідно до закону, починаючи стягувати 01.09.2021 року і до досягнення дитини повноліття. В обґрунтування зазначено, що 18 січня 2020 року сторони уклали шлюб. У шлюбі [INFO] народилася дитина - [PERSON] . Починаючи з жовтня 2020 року сторони проживають окремо. Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на утриманні. На час подачі позову, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справи про розірвання шлюбу між сторонами. Позивач зверталась до Відповідача з проханням матеріально підтримувати їх спільного неповнолітнього сина, Відповідач дав усну обіцянку, що зобов`язується надавати фінансову підтримку, проте ніякої допомоги від нього немає, в зв`язку з чим, Позивач була змушена звернутись до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Кузнецова В.В.) від 02 вересня 2021 року по справі відкрито провадження та призначений розгляду прави в порядку спрощеного провадження. На підставі Службової записки та Розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Німас І.Я. за № 610/21 від 22.11.2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого визначеного головуючого по справі Чернявську Л.М. Ухвалою суду від 23 листопада 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу. В судові засідання 21 грудня 2021 року, 23 лютого 2022 року, 29 березня 2022 року учасники справи не з`являлись, сповіщались належним чином. В судове засідання 10 червня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились, суд оцінює таку поведінку учасників справи як небажання прийняти участь в розгляді справи в суді. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з серпня 2021 року. Також враховуючи те, що предметом розгляду справи є стягнення аліментів, а для даних категорій справ пріоритетним є швидке вирішення справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Суд, проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 18 січня 2020 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданим Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 18 січня 2020 року, актовий запис 47. Позивач змінила своє прізвище на [PERSON] . [INFO] у сторін народився син [PERSON] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] ). Батьком зазначений - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, малолітній син проживає з матір`ю, та перебуває на її утриманні. Відомості щодо матеріальної допомоги Батьком відсутні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу також статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таким чином, на утриманні позивачки знаходиться син, а батько повинен приймати участь у матеріальному забезпеченні дитини, яка такої допомоги потребує. Докази, які б підтверджували, що відповідач добровільно утримує на належному рівні свою дитину суду не надано, тому суд вважає, що аліменти підлягають стягненню з відповідача у примусовому порядку. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України. Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до роз`яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Так, звертаючись з позовом, Позивач зазначила, що їй невідомо про офіційне працевлаштування [PERSON] , а відтак доцільно просити суд стягувати з нього аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій формі у сумі 8 000 гривень, що буде абсолютно адекватно аналізуючи діапазон розміру аліментів, закладений в ЗУ «Про Державний бюджет України» на 2021 рік. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 2100 гривень. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 2272 гривні. Дослідивши матеріали справи, суд не знайшов належних та допустимих доказів, що Відповідач працевлаштований та має дохід. Проте в матеріалах справи є Довідка № 1405/1 від 14.05.2021 року яка видана [PERSON] в тому, що вона дійсно працює в ТОВ «Віконт Групп» на посаді менеджера зі збуту. 20.04.2021 року (згідно наказу) по теперішній час, щомісячна заробітна плата становить 6300 гривень (згідно окладу). Також, в матеріалах справи є копії чеків, з яких вбачається, що мати забезпечує дитину всім необхідним для розвитку дитини. Слід зазначити, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що буде доцільно стягувати з відповідача аліменти, в розмірі 3 000 гривень, що відповідатиме рівному обов`язку щодо утримання дитини між сторонами та буде відповідати вимогам ЗУ «Про Державний бюджет на 2021 рік» та ЗУ «Про Державний бюджет на 2022 рік» та ч.2 ст. 182 СК України Враховуючи аліментний обов`язок батька дитини, відсутності даних щодо наявності у останнього інших неповнолітніх дітей, що дитина проживає з позивачкою, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь матері дитини на утримання малолітнього сина аліменти в розмірі 3 000 гривень щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду та до повноліття дитини. В силу ч.1 ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому, в порядку п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial