Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

18.10.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки і піклування Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області про позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що сторони по справі перебували у цивільному шлюбі, під час якого у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Після того, як позивач та відповідач припинили свої відносини, то їх дочка залишилася проживати зі своєю матір`ю. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, а також не спілкується з донькою взагалі, тобто не виконує покладені законом батьківські обов`язки. Станом на 01.09.2021 рік заборгованість по сплаті аліментів складає 45 325 грн 50 коп. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем без участі та підтримки з боку відповідача. На підставі вищевказаних обставин [PERSON] звернулася до Органу опіки та піклування Раухівської селищної ради з питанням позбавлення батьківських прав відповідача. 23.09.2021 року Орган опіки та піклування надав позивачеві висновок «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дочки [PERSON] , з якого вбачається, що [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його дочки та те, що він не бажає налагоджувати стосунки з дитиною та брати участь в її вихованні. На підставі цього позивач просить суд позбавити батьківських прав відповідача відносно його неповнолітньої дочки. Ухвалою суду від 21.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до наказу Березівського районного суду Одеської області №15 -ОД від 01.06.2022 року( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) та відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12.03.2020 року до 31.08.2022 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку. Також указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан , який продовжено до 23.08.2022 року. Позивач разом зі своїм представником 20.06.2022 року у судове засідання не з`явилися. Одночасно, від них надійшла заява про слухання справи у їх відсутності, на позовних вимогах наполягають та просять задовольнити їх (а.с.71-72). Окрім цього, 20.06.2022 року подали клопотання про витребування інформації у Березівському міжрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) інформацію про стан розрахунку по стягненню аліментів. Проте, вказане клопотання подано після закриття підготовчого судового засідання та вже під час розгляду справи, оскільки як вказано вище ухвалою від 20.12.2021 року справу призначено до судового розгляду, а тому залишено без розгляду. Також просили долучити довідку про наявну заборгованість по сплаті аліментів (а.с. 66-68). Відповідач у судове засідання 20.06.2022 року також не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позову заперечує та зазначає, що бажає спілкуватися в майбутньому зі своєю дочкою (а.с.70). Крім цього, 15.11.2021 року подав до суду докази всупереч вимог позивача та відповідні письмові пояснення, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.25-36). Представник третьої особи в судове засідання 20.06.2022 року не з`явився. Надав до суду заяву про слухання справи у його відсутності. На заявлених вимогах [PERSON] не заперечує (а.с.69). Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як відзначив суд у рішенні у спра\-ві «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». За таких обстави, у зв`язку з оголошенням карантину та воєнного стану на території України, з урахуванням заяв сторін про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в матеріалах справи доказами. . В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Врахувавши думку сторін, викладені ними в їх заявах від 20.06.2022 року, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини Відповідно до статті 19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов`язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Судом встановлено, що відповідач по справі є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.5,7). Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Проте, позивач звернувся з вказаним позовом про позбавлення батьківських прав відповідача відносно його неповнолітньої дочки,- спонуканням звернення стало ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини. Відповідно до ч.1 ст.150 Сімейного крдексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Суд вважає зазначити, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 15,16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (з послідуючими змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Так, висновком органу опіки та піклування Раухівської селищної ради прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його неповнолітньої дочки (а.с.8-9). Водночас, суд звертає увагу на наступне,- у висновку зазначено, що на підставі телефонної розмови, [PERSON] повідомив: «…кожний день він на роботі, з`явитись на засідання у нього не має часу і можливості та наголосив на тому, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав та в подальшому не бажає налагоджувати стосунки з дочкою та брати участь у її вихованні…». Однак, під час розгляду справи, [PERSON] заперечував проти позбавлення батьківських прав та вказував у письмових поясненнях, що бажає спілкуватись з дитиною, однак позивач створює перешкоди , а тому має намір звернутись до органу опіки і піклування щодо встановлення днів і годин для зустрічі з дитиною (а.с.32 зв. бік). . Разом з цим, абзацом 2 п. 18 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Практика Європейського суду з прав людини, як в силу ч.1ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України») Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". При цьому визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції. Європейським судом зазначалося, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення про позбавлення батьків батьківських прав має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. У своїй заяві від 20.06.2022 року відповідач зазначив про те, що бажає надалі спілкуватися зі своєю дочкою та заперечує проти позову. . Більш того, посилання позивача та його представника, навіть на наявну суму заборгованості по сплаті аліментів, - не може бути безспірною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно своєї дитини, що може призвести до негативних наслідків у майбутньому, як для батька , так і для дитини. Водночас, суд роз`яснює, що відповідності з частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України зі змінами та доповненнями (далі - СК України) «Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток». У преамбулі Конвенції ООН про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Зазначене положення також закріплено у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім`я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього. Враховуючи процесуальну поведінку відповідача, з якої вбачається , що останній не байдуже ставиться до долі своєї дочки, суд не вбачає підстав для позбавлення його батьківських прав. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити. Однак, беручи до уваги обставини, які склались між членами сім`ї , суд вважає зазначити органу опіки та піклування Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області про необхідність проведення засідання дорадчого органу щодо подальшого виховання дитини [PERSON] своїми батьками та покладанням відповідних обов`язків на кожного з них. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed