Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просив суд стягнути з відповідача [PERSON] з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, моральну шкоду в розмірі 150 тис. грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 25 тис. грн. Вимоги позивача мотивовані тим, що 19.06.2020 р., приблизно о 22 год. 50 хв. відповідач [PERSON] керуючи транспортним засобом «КІА» держ.номер [NUMBER] по пр - ту Шухевича в м .Києві при здійсненні перестроювання не впевнився, що це буде безпечним та не надав перевагу в русі автомобілю «Хюндай» держ.номер [NUMBER] під керуванням позивача що призвело до ДТП, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, а позивачу була заподіяна шкода здоров`ю. Після ДТП відповідач залишив місце дорожньо - транспортної пригоди. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 серпня 2020 р. відповідача [PERSON] було визнано винним в скоєні правопорушення передбаченого ст.ст. 124, 130 КУпАП. Відразу ж після ДТП позивач не звертався за медичною допомогою, але через деякий час він став відчувати погіршення свого стану, що стало підставою його до звернення до лікарів, що діагностували у нього перелом 12-го поперекового хребця та було рекомендоване оперативну втручання. Через декілька місяців позивачу було здійснено оперативне втручання. Вартість лікування складала 88300 грн. Після ДТП позивач не міг працювати, так -як йому було тяжко сидіти та ходити, а він працював водієм таксі, внаслідок чого змінився його звичний стиль життя, він почав нести як моральні та фізичні страждання, почали виникати труднощі матеріального характеру та вважає, що в даному випадку саме [PERSON] повинен нести матеріальну відповідальність за спричинену йому моральну шкоду, як винуватець ДТП. Цивільно - правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в АТ «СГ «ТАС». Після проведення оперативного втручання позивач зібрав всі необхідні документи та звернувся до страхової компанії про відшкодування збитків завданих його здоров`ю внаслідок ДТП. АТ «СГ «ТАС» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи це тим, що позивача не було визнано потерпілим внаслідок вказаної вище ДТП. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 29.04.2021 р. було відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі, мотивуючи це тим, що позовні вимоги є необґрунтованими. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити з обставин викладених в заяві про зменшення позовних вимог, вказавши на те, що третьою особою Акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» було здійснено виплату коштів, що була вирачена позивачем на своє лікування внаслідок ДТП, та вважає, що протиправними діями відповідача [PERSON] йому була заподіяна моральна шкода, яку останній повинен відшкодувати, а саме те, що [PERSON] в момент ДТП керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, залишив місце ДТП, не надавав йому будь якої допомоги. Після ДТП він не міг працювати, у нього змінився звичний стиль його життя, виникли непорозуміння в сім`ї , а також труднощі матеріального характеру. В подальшому позивач подав до суду заяву в якій просив слухати справу в його відсутність. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, а саме визнали обставини ДТП та визнали позов щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 тис. грн., вважаючи, що саме дана сума є спів розмірною сумою щодо відшкодування моральної шкоди позивачу. Представник треьої особи в зал судового засідання не з"явився. сповіщався належним чином про день, місце та час розгляду справи в суді. Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що 19.06.2020 р., приблизно о 22 год. 50 хв. відповідач [PERSON] керуючи транспортним засобом «КІА» держ.номер [NUMBER] по пр - ту Шухевича в м .Києві при здійсненні перестроювання не впевнився, що це буде безпечним та не надав перевагу в русі автомобілю «Хюндай» держ.номер [NUMBER] під керуванням позивача що призвело до ДТП, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, а позивачу була заподіяна шкода здоров`ю. Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 27 серпня 2020 р. відповідача [PERSON] було визнано винним в скоєні правопорушення передбаченого ст.ст. 124, 130 КУпАП. Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як було встановлено, що внаслідок ДТП позивач [PERSON] зазнав тілесних пошкоджень, а саме перелом 12-го поперекового хребця, що стало підставою для оперативного втручання та перебування позивача на лікарняному, що підтверджується наданими позивачем копіями медичної документації, а також позивач поніс витрати на своє лікування, що також підтверджується копіями чеків та квитанцій. За твердженням позивача йому було відшкодовані збитки матеріального характеру понесені ним на своє лікування внаслідок травм отриманих при ДТП страховою компанією АТ «СТ «ТАС». Також в ході судового розгляду стало відомо, що в провадженні відділу дізнання Дніпровського УП ГУНП у м.Києві перебуває кримінальне провадження №42021102040000039 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а саме по факту ДТП, що мало місце 19.06.2020 р. за участю транспортних засобів «КІА» та «Хюндай», що призвела до спричинення шкоди здоров`ю [PERSON] . Але, як було встановлено під час розгляду справи, що по вказаному кримінальному провадження [PERSON] , потерпілим на час розгляду цивільної справи в суді, визнаний не був, а також підозра в рамках кримінального провадження нікому висунута не була, ступінь тяжкості тілесних пошкоджень, що були заподіяні [PERSON] , на час розгляду цивільної справи в суді встановлені не були. Як визначено у ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Положення ст. 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п. 4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди підлягають до задоволення частково, так -як відповідач не оспорювалась своєї вини в скоєні вище вказаного ДТП. Відповідно частин 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial