Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві приватної власності, та зняти його з реєстрації. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою за згодою попереднього власника квартири. Не проживає у зазначеному житлі з 18.07.2019 року, але в добровільному порядку зніматися з реєстрації за адресою [ADDRESS] не бажає, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає. Формально відповідач має право користування вказаним житлом, але не здійснює його, чим вчиняє перешкоди [PERSON] , як власнику, у реалізації в повному обсязі його права власності. Тому позивач [PERSON] з метою захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів, враховуючи те, що відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації, має інше місце проживання, самостійно не знімається з реєстрації, вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, письмових заяв про поважність причин неявки суду не надано. Представник третьої особи, Відділу реєстру територіальної громади та реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Гребінківської міської ради, надав письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що просить справу розглянути без участі їх представника, при винесенні рішення по справі покладають на розсуд суду. Суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі наявних у справі письмових доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 18.06.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Лубенської державної нотаріальної контори Іщенко Г.К., зареєстрованого в реєстрі за № 871, [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відомості про право власності внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (а.с. 06-07, 08). З довідки про реєстрацію місця проживання від 08.11.2021 року, виданої виконавчим комітетом Гребінківської міської ради, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно із актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї №353 від 10.09.2021 року вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , зареєстровані: [PERSON] , 1951 року народження, [PERSON] , 1999 року народження, який за даною адресою не проживає більше двох років. Сусіди даний факт підтверджують своїми підписами (а.с. 10). Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР ). Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що з дати набуття позивачем права власності на вищевказаний житловий будинок між ним і відповідачем укладались будь-які договори щодо користування відповідачем цим будинком. Окрім цього, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, рішенням ЄСПЛ у справі «Андрій Руденко проти України» (Заява № 35041/05) від 21.12.2010 року право приватної власності є непорушним. У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов`язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення, чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини. У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 2 серпня 1984) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64). У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009) ЕСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, що б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об`єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі, коли потенційне порушення пов`язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що порушене право власності позивача [PERSON] в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає судовому захисту, а позов в цій частині підлягає задоволенню. Суд не наділений повноваженнями щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, а тому позовна вимога в частині зняття з реєстрації за відповідною адресою громадянина [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то зі сторони відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial