Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-20 00:00:00

29.06.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, в якому просить суд: - стягнути з [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 225325,35 грн, з яких: 200000,00 грн - сума позики; 18924,00 грн - збитки від інфляції; 6401,35 грн - нараховані три відсотка річних; - стягнути з [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) всі судові витрати, пов`язані з розглядом справи. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 31.05.2019 року [PERSON] отримав у борг грошові кошти від [PERSON] в сумі 272000,00 грн, що еквівалентно 10206 доларів США по курсу НБУ на момент укладення договору позики. Гроші передавались у національній валюті - гривні. Договір позики є нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 523. Цей договір позики є безпроцентним. Повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 10206 доларів США по курсу НБУ на день передачі грошей. Відповідач вправі повернути суму позики раніше встановленого строку. У кінці серпня 2019 року відповідач передав позивачу 18000,00 грн, в кінці листопада 2019 року - 18000,00 грн, в кінці лютого 2020 року - 18000,00 грн, в кінці травня 2020 року - 18000,00 грн, про отримання цих коштів позивачем власноруч було написано розписки та передано відповідачу. Повний розрахунок за договором позики відповідач повинен був провести з позивачем до 31.05.2020 року, а у разі неповернення - сплатити три відсотка річних від простроченої суми. Як зазначив позивач, він неодноразово звертався до відповідача у телефонному режимі з проханням якнайшвидше повернути борг та намагався вирішити конфлікт, що виник. Проте до моменту звернення до суду з позовом відповідач не повернув борг, тому позивач змушений звернутись до суду з позовом про стягнення несплаченої суми боргу. В обґрунтування сум, що стягуються з відповідача, позивач зазначив, що заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати грошових коштів позики складає 200000,00 грн (272000,00 грн - 18000,00 грн - 18000,00 грн - 18000,00 грн - 18000,00 грн = 200000,00 грн); інфляційні нарахування на суму боргу, відповідно до ст. 625 ЦК України, складають 18924,00 грн, з урахуванням 109,462 % сукупного індексу інфляції у період з 01.06.2020 року по 31.05.2021 року (200000,00 грн х 109,462% : 100% - 200000,00 грн = 18924,00 грн); процентна ставка 3 % (три відсотка) річних, згідно із ст. 625 ЦК України, складає 6401,35 грн, з урахуванням кількості днів прострочення - 214 днів за період з 01.06.2020 року по 31.12.2020 року (200000,00 грн (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) : 100% х 214 (кількість днів) : 366 (днів у році) = 3508,20 грн), за період з 01.01.2021 року по 25.06.2021 року - 176 днів (200000,00 грн (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) : 100% х 176 (кількість днів) : 365 (днів у році) = 2893,15 грн). Так, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 225325,35 грн: 200000,00 грн (залишок позики) + 18924,00 (збитки від інфляції) + 6401,35 грн (нараховані 3 % річних) = 225325,35 грн. У встановлений судом строк відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву, проте подав письмову заяву про визнання позовних вимог, в якій зазначив про те, що він не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] . ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 15.07.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання, призначене на 21.06.2022 року, учасники справи не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання. До початку судового засідання сторони надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Також у своїх письмових заявах позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а відповідач - повністю визнав позовні вимоги. З урахуванням письмових заяв сторін про розгляд справи за їх відсутності, суд на підставі положень ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 223, ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розглянув цивільну справу за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Під час судового розгляду справи судом були досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 31.05.2019 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір позики грошей, за умовами якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у сумі 272000,00 грн, що еквівалентно 10206 доларів США по курсу НБУ на момент укладення договору. Передачу грошей було здійснено до підписання договору. Сторони домовились про те, що цей договір є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31.05.2020 року. При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 10206 доларів США по курсу НБУ на день передачі грошей, виконати зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Дніпра за місцем проживання позикодавця або іншою адресою, вказаною позикодавцем. Позичальник вправі повернути суму позики раніше встановленого строку, а позикодавець зобов`язується прийняти повернуту суму позики раніше встановленого строку. При неповерненні суми позики своєчасно, тобто до 31.05.2020 року позикодавець вправі буде пред`явити договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України (в тому числі звернутись до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису), а також вплати трьох відсотків річних від простроченої суми. Вказаний договір позики є нотаріально посвідченим та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталією Миколаївною 31.05.2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 523. На підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу позивач надав суду копії: договору № 10/21 про надання правової допомоги від 16.06.2021 року, укладеного між адвокатом Мокрецовою Мариною Вадимівною та [PERSON] (клієнт), строком дії до 31.12.2022 року, додаткової угоди № 1 від 16.06.2021 року до договору про надання правової допомоги № 10/21 від 16.06.2021 року, акту виконаних робіт № 1 від 18.06.2021 року до договору про надання правової допомоги № 10/21 від 16.06.2021 року на загальну суму 4500,00 грн, квитанцій до прибуткового касового ордера № 45 від 28.06.2021 року на суму 4500,0 грн, № 71 від 09.11.2021 року на суму 1200,00 грн, № 79 від 27.01.2022 року на суму 1200,00 грн, з яких видно, що вказану суму було прийнято адвокатом Мокрецовою М.В. від [PERSON] на підставі договору № 10/21 від 16.06.2021 року (акт виконаних робіт № 1 від 18.06.2021 року). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] несплаченої суми боргу за договором позики у розмірі 225325,35 грн, з яких: 200000,00 грн - сума позики; 18924,00 грн - збитки від інфляції; 6401,35 грн - нараховані три відсотка річних. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до положень статей 526, 530, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 2 статті 192 ЦК України). Згідно з положеннями статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з частиною 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що за умовами договору позики, позивач надав відповідачу позику у національній валюті - гривні у загальному розмірі 272000,00 грн з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, та між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору безвідсоткової позики від 31.05.2019 року. Натомість у своїх позовних вимогах позивач заявив до стягнення суму позики, вказану у національній валюті - гривні, яка була надана відповідачу станом на момент укладення договору без урахування еквівалента в іноземній валюті, про що вказано у договорі. Кінцевим терміном повернення позики за договором вказано 31.05.2020 року. Проте у встановлений договором строк відповідач не повернув позивачу суму позики у повному обсязі. При цьому відповідач частково сплачував позику, факт чого не заперечуються сторонами спору. Так, у позовній заяві позивач зазначив, що відповідач у серпні 2019 року повернув йому 18000,00 грн, у листопаді 2019 року - 18000,00 грн, у лютому 2020 року - 18000,00 грн, у травні 2020 року - 18000,00 грн, а залишок заборгованості станом на момент звернення позивача до суду - 29.06.2021 року становить 200000,00 грн. Посилання позивача на положення статті 625 ЦК України та наведений ним розрахунок залишку заборгованості за договором позики відповідають вимогам закону щодо сплати боргу, з урахуванням того, що відповідачем було прострочено грошове зобов`язання, визначене у гривні. Правильність детального розрахунку боргу відповідача, наведеного позивачем, перевірена судом та підтверджується встановленими судом обставинами справи та дослідженими письмовими доказами. Так, залишок несплаченої суми позики відповідача перед позивачем за договором позики від 31.05.2019 року складає загальну суму у розмірі 225325,35 грн, з яких: - 200000,00 грн (272000,00 грн - 18000,00 грн - 18000,00 грн - 18000,00 грн - 18000,00 грн = 200000,00 грн) - залишок несплаченої суми позики; - інфляційні нарахування на суму боргу, відповідно до статті 625 ЦК України, складають 18924,00 грн, з урахуванням 109,462 % сукупного індексу інфляції у період з 01.06.2020 року по 31.05.2021 року (200000,00 грн х 109,462% : 100% - 200000,00 грн = 18924,00 грн); - процентна ставка 3 % (три відсотка) річних, згідно із статтею 625 ЦК України, складає 6401,35 грн, з урахуванням кількості днів прострочення - 214 днів за період з 01.06.2020 року по 31.12.2020 року (200000,00 грн (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) : 100% х 214 (кількість днів) : 366 (днів у році) = 3508,20 грн), за період з 01.01.2021 року по 25.06.2021 року - 176 днів (200000,00 грн (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) : 100% х 176 (кількість днів) : 365 (днів у році) = 2893,15 грн). Тобто 200000,00 грн (залишок позики) + 18924,00 (збитки від інфляції) + 6401,35 грн (нараховані 3 % (три відсотка) річних) = 225325,35 грн. З огляду на викладене вище, беручи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому такі підлягають задоволенню у повному обсязі. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно зі статті 1, частини 1 статті 3, частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до частини 1, частини 2 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема статтею 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787. Відповідно до частин 3, 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до пунктів 5, 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частин 1 - 6 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин 2, 3, 4, 8 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Аналіз викладених вище норм ЦПК України вказує, що розмір витрат на професійну правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1, частин 3, 5 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Відповідно до пунктів 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до положень статей 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини 3 статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 № 904/4507/18 (12-171гс19)). Аналіз викладеного вище вказує, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються: складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Суд бере до уваги те, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа № 815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17, додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року, справа № 922/1163/18). З урахуванням положень частини 4 статті 263 ЦПК України, суд бере до уваги вказані правові висновки Верховного Суду. Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п. 30). Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece)). Так, як видно з наданих представником позивача письмових доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, позивачу були надані адвокатські послуги адвокатом Мокрецовою Мариною Вадимівною на підставі договору про надання правової допомоги № 10/21 від 16.06.2021 року, додаткової угоди № 1 від 16.06.2021 року до договору про надання правової допомоги № 10/21 від 16.06.2021 року, акту виконаних робіт № 1 від 18.06.2021 року до договору про надання правової допомоги № 10/21 від 16.06.2021 року на загальну суму 4500,00 грн, квитанцій до прибуткового касового ордера № 45 від 28.06.2021 року на суму 4500,0 грн, № 71 від 09.11.2021 року на суму 1200,00 грн, № 79 від 27.01.2022 року на суму 1200,00 грн, з яких видно, що вказану суму було прийнято адвокатом Мокрецовою М.В. від [PERSON] на підставі договору № 10/21 від 16.06.2021 року (акт виконаних робіт № 1 від 18.06.2021 року). Отже, загальна сума витрат позивача на професійну правову допомогу складає 6900,00 грн. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Аналіз викладеного вище вказує, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, а саме: слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] несплачену суму боргу за договором позики від 31 травня 2019 року у загальному розмірі 225325,35 грн, з яких: 200000,00 грн - сума несплаченої позики, 18924,00 грн - збитки від інфляції, 6401,35 грн - нараховані 3 % (три відсотка) річних. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що з урахуванням положень ст. ст. 141, 142 ЦПК України, а також того, що позов [PERSON] задоволений повністю, а відповідач визнав позов у повному обсязі, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 50 відсотків сплаченого судового збору, тобто 1126,63 грн (2253,26 грн : 2 = 1126,63 грн), а інші 50 відсотків, тобто 1126,63 грн, підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 6900,00 грн (4500,00 грн + 1200,00 грн +1200,00 грн = 6900,00 грн), з урахуванням критеріїв співмірності, розумності та пропорційності.

Outcome: approved