Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-28 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє адвокат, звернувся в жовтні 2021р. до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту належності [PERSON] автомобіля марки «SKODA FABIA», 2011р.в., придбаного 15.08.2019р. за особисті кошти, на праві особистої приватної власності до 19.08.2020р. (часу його відчуження). Позов обґрунтовано тим, що 03.08.2019р. між сторонами був укладений шлюб і рішенням суду від 17.05.2021р. такий був розірваний. До реєстрації шлюбу позивач працював за межами України в Англії, через намір на одруження та потреби пов`язані з цим, він придбав за власні кошти автомобіль марки «SKODA FABIA», однак зареєстрував його 15.08.2019р., через тиждень після реєстрації шлюбу, про що було відомо відповідачу. У Бережанському районному суді на розгляді перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, в т.ч. даного автомобіля (компенсація коштів за дане авто), який вже відчужено 19.08.2020р., однак вчасно зустрічний позов щодо спору в цій частині не встиг подати тому просить позов задовольнити. 29.10.2021р. відповідач подала відзив на позов, в якому позовні вимоги заперечила, оскільки спірний автомобіль придбано під час шлюбу і він був придбаний в інтересах сім`ї та є спільною сумісною власністю подружжя. 06.12.2021 року представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі, оскільки відсутній предмет спору, бо автомобіль є відчуженим вже і у сторони позивача не перебуває. Ухвалою суду від 20.04.2022р. відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки позовною вимогою є встановлення факту, що автомобіль марки «SKODA FABIA», 2011 р.в., був придбаний [PERSON] за кошти, що належали йому особисто, а не позовні вимоги про визнання права особистої власності на нього, незважаючи на відчуження. Представник позивача в режимі ВКЗ позовні вимоги підтримав. Представник відповідача позовні вимоги заперечила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього (відзив), об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті у сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.08.2019р. між сторонами був укладений шлюб і рішенням суду від 17.05.2021р. такий був розірваний, хоча рішення суду не було долучено до матеріалів справи сторонами, однак таке ними обома стверджується. 15.08.2019 року [PERSON] в ТСЦ 2641 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області провів реєстрацію ТЗ - автомобіля марки й моделі «SKODA FABIA», д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в., за договором купівлі-продажу (а.с.6-7), який як пояснив представник позивача був придбаний також в цей же день 15.08.2019 року. В подальшому, 18.08.2020р. за договором купівлі-продажу (а.с.8-10,54) цей автомобіль було відчужено [PERSON] (його мамі), проведено 19.08.2020р. перереєстрацію на неї. Позивач в обґрунтування позову доводив, що до реєстрації шлюбу позивач працював за межами України - в Англії, та мав достатній дохід за 2017-2018рр. для придбання автомобіля через намір на одруження та потреби пов`язані з цим (проїзд до нареченої, клопоти по організації весілля тощо), він придбав 15.08.2019 року за власні кошти автомобіль марки «SKODA FABIA», зареєстрував його 15.08.2019р., тобто це відбулось через тиждень після реєстрації шлюбу, про факт придбання за особисті кошти було відомо відповідачу. Заперечуючи щодо позовних вимог сторона відповідача доводила те, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу і він був придбаний в інтересах сім`ї, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, відчужений теж в період шлюбу. Окрім того, єдиними доказами на обґрунтування вимог є по перше тільки доходи у 2017р. та 2018р., але автомобіль придбано аж в 2019р., тому не доведено що саме за ці кошти, а не кошти сім`ї (з весілля) позивач придбав автомобіль, ці докази є також і в справі щодо поділу майна (стягнення компенсації за автомобіль), а по друге звукозапису наданого представником позивача за яким не можливо ідентифікувати осіб та який не підтверджує визнання особистого права позивача на придбаний у шлюбі ТЗ. Суд погоджується з доводами сторони відповідача, оскільки позовні вимоги не є доведеними перед судом. Так, дійсно представник позивача надав до матеріалів справи лист про дохід [PERSON] станом на 05.04.2017р. в сумі 33.375 фунтів та податок, станом на 05.04.2018р. 30.000 фунтів та податок (а.с.12-14). Водночас, причинно-наслідковий зв`язок даного доходу позивача до квітня 2018р., та придбання автомобіля під час шлюбних відносин 15.08.2019 року саме за ці вказані кошти, не є доведеним перед судом. До матеріалів позову позивач долучив звукозапис розмови як він стверджує саме між сторонами, що мав місце у серпні 2020р., конкретну дату розмови представник на запитання суду вказати не зміг (а.с.18), з якого відбувалась розмови двох осіб під час якої жіночий голос зазначив «мені автомобіля твого не треба». Спір, з прослуховування звукозапису судом, спричинений був між «чоловіком» та «жінкою» (за голосами) та відбувався щодо необхідності надання автомобіля для поїздки до брата «жінки», тобто до її родини і поїздка планується без присутності особи «чоловіка», а «чоловік» наполягав, що сам він відвезе «жінку» без надання ключів їй від автомобіля. Приналежність розмови саме позивачу та відповідачу, особи яких не є ідентифікованими, заперечувала представник відповідача, окрім того звернула увагу що будь які побутові розмови тим паче конфліктні не є фактом визнання прав власності на спільне майно подружжя. Також, суд звертає увагу, що саме у серпні 2020року, коли як зазначив представник позивача відбувалась розмова за даним звукозаписом, зокрема 19числа серпня місяця 2020 року спірний автомобіль марки й моделі «SKODA FABIA», д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в. був відчужений матері позивача, і чи ця розмова навіть б між позивачем та відповідачем передувала чи відбувалась опісля такої продажі і вже не коли дійсно спільне право власності подружжя було припинене, суду з`ясувати не вдалося. Тому, такий доказ судом оцінюється критично. У Бережанському районному суді Тернопільської області на розгляді з 11.01.2021р. перебуває на розгляді цивільна справа за №593/1277/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.15,56-57), в т.ч. даного автомобіля (компенсація коштів за дане авто в сумі 83885грн.), який вже відчужено 19.08.2020р. Однак позивач зазначає, що вчасно зустрічний позов щодо спору в цій частині не встиг подати, але як вбачається з долучених стороною відповідача доказів, відзив на позов адвокат відповідача [PERSON] [PERSON] подав 16.02.2021р., в якому просив провадження у справі закрити за відсутністю предмета спору автомобіля, жодного клопотання про намір поновити строки та подати зустрічний позов не подано до того суду, що не заперечується сторонами. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане за нормами ст57 цього кодексу. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, оформлення шлюбних відносин зумовлює виникнення в подружжя особистих майнових та немайнових прав і обов`язків, зокрема вводить спільну категорію стосовно режиму майна сумісну власність. Норми Сімейного кодексу свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Але ця презумпція може бути спростована: один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Водночас, представник позивача не довів перед судом обґрунтованість позовних вимог, не надав належних доказів щодо встановлення певного факту придбання ТЗ під час шлюбу за особисті кошти, при цьому, що таке процесуальне право ним не захищалось ні з часу відчуження автомобіля своїй матері у 2020р., ні при розірванні шлюбу між сторонами у травні 2021р., а тільки в жовтні 2021р. після виникнення питання поділу майна зі сторони колишньої дружини за її позовом поданим у січні 2021р. до іншого суду. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, відповідно до 57,60,63 СК України, ст.368 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed