Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

У травня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзіз-інжиніринг» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Свої вимоги мотивував тим, що він з 30 березня 1999 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Укрспецторг» на посаду директора (за рішенням загальних зборів найменування товариства змінено на «Промзіз-інжиніринг» та підтвердженого його повноваження). За рішенням загальних зборів 18 травня 2018 року були внесені відомості про зміну керівника підприємства. За рішенням суду вищевказане рішення загальних зборів було визнано недійсним, скасовано реєстраційну дії щодо зміни керівника підприємства. При його звільненні жодного наказу не видавалось, а підставою для звільнення було рішення зборів, жодних розрахунків з ним проведено не було. Вважає, що трудові відносини з відповідачем не були припинені. Разом з тим, приступити до виконання своїх обов`язків після судового рішення він не мав змоги, оскільки йому перешкоджали у появленні на роботі. З метою поновлення на роботі, ним на адресу відповідача направлена вимога про скликання загальних зборів, до порядку денного яких було включено питання про поновлення його на посаді керівника. Незважаючи на отримання листа ще у березні 2019 року загальні збори не були скликані. Оскільки його безпідставно було звільнено з посади, тому відповідач має сплатити заробітну плату у вигляді грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8\~854 грн.47 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі визначеному судом на дату ухвалення рішення у справі. Позивач просив стягнути з ТОВ «Промзіз-інжиніринг» на його користь заробітну плату у вигляді грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8\~854 грн.47 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі визначеному судом на дату ухвалення рішення у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.09.2021 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 19.11.2021 року. 18.10.2021 не погоджуючись з позовом ТОВ «Промзіз-інжиніринг» подали письмовий відзив. Вказали, що звертаючись до суду з позовом [PERSON] безпідставно ототожнює захист корпоративних прав з трудовими відносинами. Так, учасниками товариства є ТОВ «Промзіз-інжиніринг» (частка 67%) та [PERSON] (частка 33%). Зазначили, що позивач обіймав посаду директора, а також відповідав за ведення бухгалтерської кадрової документації, тому самостійно вирішував чи оформляти свою відпустку за основним місцем роботи, або нараховувати собі заробітну плату за період фактичної відпустки. Позивач офіційно використав не 126, а 150 календарних днів відпустки, а у відрядженнях був відсутній 41 робочий день. Представник відповідача вважав, що [PERSON] нарахував та виплатив сам собі посадовий оклад у повному обсязі, без урахувань днів перебування у відпустці без збереження заробітної плати. [PERSON] в повному обсязі отримав розрахунок при звільненні і вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є нічим іншим, як черговою інсинуацією по відношенню до відповідача. Просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача понесені відповідачем судові витрати. 09.11.2021 року представником відповідача до суду були наданні доповнення до відзиву на позовну заяву. Представник відповідача зазначив, що перевірка розрахункових відомостей ТОВ «Промзіз-інжиніринг» за інші періоди відряджень [PERSON] на іншому підприємстві, свідчить про те, що позивач жодним чином не фіксував свою відсутність на основному місці роботи та в повному обсязі нараховував та виплачував собі заробітну плату. Так, [PERSON] був відсутній за основним місцем роботи 64 робочих дні. 16.11.2021 року позивачем до суду надана відповідь на відзив. Зазначив, що на його думку, всі документи надані відповідачем та копії розрахункових відомостей викликають сумніви з приводу їх достовірності та вони не містять інформацію пр. предмет доказування. Надав, довідку про штатний розклад ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ» із зазначенням посадового окладу, що відповідає 4\~500,00 грн. Просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.02.2022 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 18.04.2022 року . \~ \~ \~ \~24.06.2022 року представником відповідача до суду надані письмові пояснення. Представник відповідача зазначив, що на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена 1 частиною ст. 5 ЗУ № 3674-VІ, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною 1 ст. 233 КЗпП України, перебіг якої починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, фактично розрахувався з ним. При звільненні розрахунок з [PERSON] був проведений шляхом перерахування коштів на картковий рахунок Позивача в наступному порядку 18.05.2018 року заробітна плата в розмірі 2\~927,27 за першу половину місяця роботи (аванс) 04.06.2018 року заробітна плата в розмірі 1\~366,00 грн. З вимогами позивач звернувся до суду у травні 2021 року , тобто через три роки після звільнення з ТОВ «Промзіз-інжиніринг». Отже [PERSON] пропустив строк звернення до суду з вимогами про звернення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зважаючи на вищевикладене , представник відповідача просив відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] . В судове засідання з`явилася представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що згідно наказу ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ» № 1 від 30 березня 1999 року та протоколу № 1 від 01 лютого 1999 р. з 30 березня 1999 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду директора. Рішенням загальних зборів учасників цього товариства, оформленим протоколом № 22 від 08.04.2014р., найменування підприємства змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ». Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ», оформленим протоколом № 1 від 17.04.2014 року, підтверджені повноваження Позивача, як директора цього Товариства. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18 травня 2018 року керівником ТОВ «ПРОМЗІЗ- ІНЖИНІРИНГ» вказаний [PERSON] . 21 травня 2018 року до реєстру був внесений запис про зміну керівника підприємства на [PERSON] на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ» від18 травня 2018 року (протоколу № 18/05-18). Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Господарського суду Київської області від 11 вересня 2018 року (справа №911/1380/18), залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 січня 2019 року позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ» (08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова 32, код ЄДРПОУ 30348157), що оформлені протоколом № 18/05-18 від 18.05.2018. Скасовано реєстраційну дію, здійснену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ" (08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт Коцюбинське, вул. Пономарьова, буд. 32, код ЄДРПОУ 30348157): внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах: 21.05.2018 13571070026003540: [PERSON] : Київська обласна філія комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу»; зміна керівника юридичної особи. При розгляді даної справи судом встановлено, що позивачем заява про звільнення з посади директора не подавалась та цей факт не заперечується сторонами, позивачем заявлялось клопотання про витребування цієї заяви, проте, представником відповідача у судовому засіданні повідомлено, що на підприємстві вказана заява відсутня. Згідно частини 1 статті 21 КЗпП, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 статті 24 КЗпП встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок припинення трудового договору, в тому числі його розірвання, визначений в статтях 36-47 КЗпП. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (частина 2 статті 47 КЗпП). Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З пояснень сторін встановлено, що копія наказу про звільнення не видалася, розрахунок на дату звільнення не проводився, а підставою звільнення було рішення загальних зборів 18 травня 2018 року. При вирішення спору, суд приймає судову практику. Так, рішенням Київського апеляційного господарського суду від 13 жовтня 2016 року у справі № 910/3353/15-г позов ОСОБА З задоволено. Визнано недійсними збори учасників ТОВ Плато плюс" від 20 січня 2015 року, оформлені протоколом від 20 січня 2015 року № 1. скасовано рішення цих зборів від 20 січня 2015 року, скасовано реєстраційну дію щодо змін до відомостей про юридичну особу ТОВ "Плато Плюс", не пов`язану зі змінами до установчих ДОК) ментів, проведену на підставі протоколу зборів учасників від 20 січня 2015 року № 1. Цим рішенням суду встановлено, що ОСОБА З не повідомлено про проведення загальних зборів ТОВ "Плато Плюс" 20 січня 2015 року і що він не брав участі у цих зборах, що вказує на порушення прав учасника та директора вказаного товариства - позивача в справі. Суди врахували зазначені факти під час ухвалення рішення в цій справі, законність прийняття такого рішення ТОВ "Плато Плюс" не перевірялася, оскільки правову оцінку рішенню зборів учасників від 20 січня 2015 року, яким звільнено ОСОБАЗ з посади, уже надано під час розгляду іншої справи (№ 910/3353/15-г) і недійсність та скасування рішень зборів учасників ТОВ "Плато плюс" від 20 січня 2015 року з огляду на частину третю статті 61 ЦПК України має преюдиційне значення для цієї справи. Також Велика Палата зазначила: право працівника на отримання копії наказу про звільнення є абсолютним, оскільки є складовою права на інформацію про роботу на підприємстві, необхідним для забезпечення інших прав звільненого працівника - подальшого працевлаштування, пенсійного забезпечення тощо. Реалізація вказаного права не обмежується строками статті 233 КЗпП України. Фактичне надання наказу по звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є беззастережним обов`язком роботодавця (частина друга статті 47 КЗпП України). В разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудове законодавство покладає саме на останнього обов`язок видати працівнику копію наказу про звільнення з роботи в день звільнення. Так, рішенням суду визнано недійсним рішення загальних зборів щодо звільнення позивача і залишилось чинним рішення зальних зборів №1 від 17 квітня 2014 року щодо підтвердження повноважень Оліна Д.О. як директора товариства. Крім того, з пояснень представника відповідача та матеріалів справи вбачається, що з березня 2019 року на вимогу [PERSON] про скликання загальних зборів щодо поновлення позивача товариством проводяться дії щодо їх скликання, але доказів цим обставинам суду не надали. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. У відповідності до ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, що розглядає трудовий спір, одночасно виносить рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, що розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач просив стягнути з товариства на його користь заробітну плату у вигляді грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8\~854,47 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, визначеному судом на дату ухвалення рішення у справі. Наказами про надання щорічної основної відпустки [PERSON] встановлено, що він вибуває у щорічну основну відпустку за відпрацьований період строком на: з 03.01.2012 року по 28.01.2012 року 24 днів відповідно до наказу № 1-к від 03.01.2012 року; з 02.01.2013 року по 11.01.2013 року 10 днів відповідно до наказу № 5-к/тм/шв від 25.12.2012 року; з 02.12.2013 року по 25.12.2013 року 24 дні відповідно до наказу № 1-к/тм/шв від 18.11.2013 року; з 01.12.2015 року по 31 грудня 2015 року 31 день відповідно до наказу № 3-к/тм/шв від 17.12.2015 року; з 10.01.2017 року по 22.01.2017 року 13 днів відповідно до наказу № 3-к/тм/шв від 29.12.2016 року; з 31.07.2017 року по 13.08.2017 року 14 днів відповідно до наказу № 3-к/тм/шв від 28.07.2017 року; з 05.02.2018 року по 14.02.208 року 10 дні відповідно до наказу № 1-к/тм/шв від 02.02.2018 року. Так, в загальному розмірі кількість використаних днів щорічної відпустки [PERSON] становить 126 дні. За період роботи з 30.03.2011 року по 18.05.2018 року [PERSON] за загальними правилами статей 6,9 ЗУ «Про відпустки» мав право на 171 календарний день відпустки (24 дні * 7 відпрацьованих робочих днів + 3 дні за період 30.03.2018 року по 18.05.2018 року.) Відповідно до довідки від 07.06.2019 року № 12 наданою ТОВ «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ» [PERSON] за період виконання ним повноважень директора ТОВ «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ» з 01.01.2017 року по 21.0.2018 року отримав дохід у розмірі 125\~450,55 грн., а за період з травня 2017 року по квітень 2018 року отримав 82\~770,20 грн. Отже розмір компенсації за невикористані [PERSON] 45 днів щорічної основної відпустки становить 10\~551,44 грн. (82\~770,20/ (365-12)-45). Відповідно до відомостей розподілу виплат [PERSON] від 04.06.2018 року було виплачено у розмірі 1366,06 грн., виплату проведено з зазначенням «заробітна плата». Отримання зазначених коштів підтверджується та визнається позивачем. Більше виплат не надходило. Відповідно до довідки від 07.06.2019 року № 12 наданою ТОВ «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ» [PERSON] за період виконання ним повноважень директора ТОВ «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ» заробітна плата [PERSON] за 2 місяці роботи з березня 2018 року по квітень 2018 року становила 16\~000,00 грн. (по 8000,00 на місяць). З урахуванням відпрацьованих у цих місяцях 41 робочого дня (що підтверджується табелями обліку використання робочого часу), розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 16\~000,00 грн/41 390,24 грн. Відповідно, кількість робочих днів затримки розрахунку у 2018 році становила 155 днів, у 2019 році 250 дні, у 2020 році 251 день, у 2021 році 88 днів на день складання позовної заяви 13.05.2021 року. Так, станом на 12.05.2021 року відповідачем на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 290\~338,56 грн., тобто за 744 дні затримки розрахунку. Відповідачем позивачу не були виплачені кошти за невикористані 45 днів відпустки та компенсація за втрату середнього заробітку по дату виплати, що було підтверджено позивачем у позовній заяві. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Щорічні (основна та додаткові) відпустки надаються працівникам зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і зарплати (ст. 74 КЗпП України). З огляду на ч. 1\~ст. 83 КЗпП України\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, що кореспондується з ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про відпустки». Частиною 1\~ст. 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Механізм обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток і компенсації за невикористані відпустки встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Як передбачено\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За ст.236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». Щодо застосування строку позовної давності , суд зазначає наступне. Представник відповідача подала до суду заяву про застосування строку позовної давності. Зазначено, що відповідно до ч. 1\~ст. 233 КЗпП України\~такий строк становить три місяці. Позивач звернувся до суду з позовом лише 13.05.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Посилання сторони позивача на застосування до спірних правовідносин положень ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1\~ст. 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 233 міститься в\~Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, зокрема, зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~116,\~117,\~237-1\~цього\~кодексу\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За таких обставин, до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються положення ч. 1\~ст. 233 КЗпП України. Частиною 2\~ст. 233 КЗпП України\~визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 міститься в\~Рішеннях Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року. Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року\~встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у системному зв`язку з положеннями статей\~1,\~12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР\~зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. З\~рішення Конституційного Суду № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року\~вбачається, що В аспекті конституційного звернення положення частини другої\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до\~ст.\~233\~КЗпП (у\~редакції що\~діяла на\~час виникнення\~спірних правовідносин)\~працівник може\~звернутися з\~заявою про\~вирішення трудового\~спору безпосередньо\~до районного,\~районного у\~місті,\~міського чи\~міськрайонного суду\~в тримісячний\~строк з\~дня,\~коли він\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права,\~а у\~справах про\~звільнення -\~в місячний\~строк з\~дня вручення\~копії наказу\~про звільнення\~або з\~дня видачі\~трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Разом з тим, суд враховує, що даний спір є не щодо поновленні на роботі, а щодо стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а в силу ст.233 КЗпП України, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З огляду на вищезазначене, суд не застосовує строк позовної давності, який просив застосувати представник відповідача. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 8\~854 (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) грн.47 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 290\~358 (двісті дев`яносто тисяч триста п`ятдесят вісім) грн. 56 коп., а відтак і про задоволення позову. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 908,00 грн., а на користь позивача 2903,39 грн. Згідно з п. 1 п.1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»\~розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2021 року становить 2270грн. 00 коп. Тобто, за подання позовної заяви підлягає сплаті судовий збір у розмірі 908,00 грн. Від сплати судового збору за подачу позову позивач звільнений на підставі пункту 1 частини 1\~статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI\~(з наступними змінами і доповненнями). За частиною 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, за подання позовної вимоги про стягнення заробітної плати у вигляді грошової компенсації підлягав сплаті судовий збір у розмірі 908,00 грн. (позивача звільнено від його сплати), тому він підлягає сплаті з відповідача на користь держави, а за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивачем було сплачено 2\~903,03 грн. судового збору, який підлягає стягненню на його користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved