Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

в Острозький районний суд Рівненської області з позовною заявою до ТОВ "Західна агровиробнича компанія", третя особа ТОВ "Захід Агро" про повернення земельних ділянок та скасування рішень державного реєстратора звернувся [PERSON] . В обґрунтування позову зазначає, що на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 5624281200:07:001:0277 площею 0,5412га та 5624281200:07:001:0184 площею 0,5961га, які розташовані на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області. 03.04.2021 з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] дізнався, що щодо належних йому земельних ділянок було зареєстровано право оренди за ТОВ «Західна агровиробнича компанія». Підставою для державної реєстрації державним реєстратором вказані договори оренди землі від 18.10.2016 та додаткові угоди від 05.01.2018, укладені між ТзОВ «Захід-Агро», ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та ним. Строк дії оренди: 7 років. Посилається на те, що між ним та ТОВ «Західна агровиробнича компанія» наявний спір про право користування земельними ділянками, належними йому, оскільки вищевказаних договорів оренди, додаткових угод щодо передачі земельних ділянок він не підписував, їхні умови не погоджував та на укладення таких договорів нікого не уповноважував, з ним не узгоджувалися умови вказаних договорів та додаткових угод, а тому вони є неукладеними. Зазначає, що наразі ТОВ «Західна агровиробнича компанія» користується належними йому земельними ділянками, чим порушує його права на користування та розпорядження належним йому майном. Вказуючи на те, що відповідач користується земельними ділянками без відповідної правової підстави, оскільки договори оренди землі та будь-які додаткові угоди до них позивачем не укладалися, просить зобов`язати ТОВ «Західна агровиробнича компанія» повернути належні йому земельні ділянки з кадастровими номерами 5624281200:07:001:0184 площею 0,5961га та 5624281200:07:001:0277 площею 0,5412га, які розташовані на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області, а також скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди вказаних земельних ділянок. Ухвалою Острозького районного суду від 10.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язано ТОВ «Захід Агро» та ТОВ «Західна агровиробнича компанія» надати докази укладення договорів оренди б/н від 18.10.2016 та додаткових угод до договорів оренди б/н від 05.01.2018 щодо спірних земельних ділянок та витребувано від Управління забезпечення надання адміністративних послуг виконавчого комітету Острозької міської ради копії реєстраційних справ на спірні земельні ділянки. Інших процесуальних дій не вчинялося. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, в поданій на адресу суду заяві просять розглядати справу в їх відсутності. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у встановленому законом порядку та відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України. Від представника відповідача повторно надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із дією воєнного стану в Україні. З приводу клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання суд зазначає таке. Так, 24.02.2022 указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено. 24.02.2022 Рада Суддів України відповідно до статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Положення про Раду суддів України, затвердженого Х позачерговим з`їздом суддів України 16 вересня 2010 року (із подальшими змінами) прийняла рішення №9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень Вищої ради правосуддя та воєнних дій з боку Російської Федерації. Серед іншого, Рада Суддів України вирішила: звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. Рада Суддів України надала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, у яких зазначила, що особливості роботи суду визначаються виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні, а при визначенні умов роботи суду у воєнний час необхідно керуватися реальними поточними обставинами, що склалася в регіоні. Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту. Крім того, Європейський суд з прав людини в п. 41 рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 та «Трух проти України», заява N50966/99 від 14.10.2003). Також сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того суд звертає увагу, що відповідно до ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, суд виходить з того, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, місце і час розгляду справи. Доказів наявності інших поважних причин, які зумовлюють підстави для відкладення розгляду справи та неможливість прибуття в судове засідання, представником відповідача не надано. Тому, враховуючи реальні поточні обставини, а також те, що робота Острозького районного суду Рівненської області не припинена, з врахуванням тривалості провадження у справі, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Відповідно до норм ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Визначений судом строк для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Водночас, від відповідача та третьої особи по даній справі, на адресу суду не надходило жодних документів, тому суд вважає, що відповідач та третя особа правом подати відзив та письмові пояснення на позовну заяву не скористались. З урахуванням положень ст.ст. 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, за клопотанням представника позивача, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін для її розгляду по суті та ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, визначивши юридичну природу правовідносин і закон який їх регулює, дослідивши подані письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 30.08.2014, Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що [PERSON] є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 5624281200:07:001:0184 площею 0,5961га та 5624281200:07:001:0277 площею 0,5412га, які розташовані на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області. Цільове призначення земельних ділянок - для ведення особистого селянського господарства. (а.с.7-10) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.04.2021 вбачається, що 09.11.2016 щодо належних [PERSON] земельних ділянок було зареєстровано право оренди за ТОВ «Західна агровиробнича компанія». Підставою для державної реєстрації державним реєстратором вказані договори оренди землі від 18.10.2016 та додаткові угоди від 05.01.2018, укладені між ТзОВ «Захід-Агро», ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та [PERSON] . Строк дії оренди: 7 років, сплив якого починається з моменту укладення додаткової угоди. (а.с.11-14) Також згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора КП «Архітектор» Антонюк І.І., індексний номер рішення: 42825835 було зареєстровано перехід права оренди земельної ділянки від ТОВ «Захід-Агро» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія», на підставі додаткової угоди від 05.01.2018, укладеної між ТзОВ «Захід-Агро», ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та [PERSON] щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5624281200:07:001:0277. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора КП «Архітектор» Антонюк І.І., індексний номер рішення: 42825556 від 04.09.2018 було зареєстровано перехід права оренди земельної ділянки від ТОВ «Захід-Агро» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія», код ЄДРПОУ: 41099127, на підставі додаткової угоди від 05.01.2018, укладеної між ТзОВ «Захід-Агро», ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та [PERSON] щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5624281200:07:001:0184 (а.с.15-19) Згідно копій реєстраційних справ вбачається, що 09.11.2016 було зареєстровано право оренди спірних земельних ділянок за ТОВ "Захід агро" та в подальшому - ТОВ «Західна агровиробнича компанія». Підставою для державної реєстрації державним реєстратором вказані договори оренди землі від 18.10.2016 та додаткові угоди від 05.01.2018. (а.с.54-76) За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. У частині 1 cт.627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Разом з тим, визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі врегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі». За правилами ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду. У статті 6 зазначеного Закону визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громади і юридичних осіб здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки із орендарем. Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 16 Закону України "Про оренду землі", укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 cт. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] вказує на те, що договори оренди землі та додаткові угоди до договорів оренди землі він не підписував та не уповноважував інших осіб на їх підписання, заперечує факт отримання ним будь-яких пропозицій щодо їх укладення від ТОВ «Західна агровиробнича компанія», погодження між сторонами істотних умов вказаного договору. Також в судовому засіданні встановлено, що у позивача відсутні примірники договорів оренди землі, за якими строком на сім років орендарем належних їй земельних ділянок стало ТОВ «Західна агровиробнича компанія», а вжиті ним заходи щодо отримання оригіналів договорів оренди землі та додаткових угод до них були безуспішними. Оскільки позивач стверджує про неукладення спірних договорів, додаткових угод до них та на відсутність у нього їх примірників, то суд вважає, що саме на відповідача покладається обов`язок представити докази на підтвердження укладення договорів оренди та додаткових угод до них. З врахуванням того, що відповідач не скористався правом подати відзив на позов, а отже не заперечує перед судом тверджень позивача про неукладення ним договорів оренди та додаткових угод до них, зважаючи на те, що вказані договори оренди земельної ділянки та додаткові угоди до них мають безпосереднє значення для вирішення цієї справи, суд визнає, що зазначені договори оренди земельних ділянок та додаткові угоди до них не підписувались позивачем у справі. При цьому суд виходить також з того, що відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Будь-яких доказів на підтвердження заперечень проти вимог позивача, а також за ухвалою суду про витребування доказів, відповідачем та третьою особою надано не було. Частина 1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законом, як істотні. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Істотні умови договору оренди землі визначені у статті 15 Закону України «Про оренду землі», відповідно до ч. 1 якої (в редакції, чинній на дату реєстрації договору оренди землі та додаткової угоди) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Вимогами ст. 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною другою ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Отже, такі договори оренди землі та додаткові угоди до них є неукладеними, однак ТОВ «Західна агровиробнича компанія» продовжує користування землею, чим порушує права позивача на користування та розпорядження належним йому майном. Беручи до уваги викладене та відсутність відзиву відповідача щодо заявлених позовних вимог [PERSON] із зазначенням доказів, які б спростовували її твердження та були б подані відповідно до ст. 84 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивач не отримував пропозицій щодо укладення договорів оренди землі та додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, не погоджував умови таких договорів та не підписував їх, а тому не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору оренди землі, що передбачені ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Згідно з ч. 4 cт. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору в мотивувальній частині судового рішення. Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.11.2019 у справі №487/10132/14-ц). Згідно з ч. 1 cт. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом cт. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 cт. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Таким чином, оскільки відповідач користується земельними ділянками позивача без відповідної правової підстави, оскільки договори оренди землі та додаткові угоди до них позивачем з ТОВ «Західна агровиробнича компанія» не укладалися, то земельні ділянки підлягають поверненню для позивача. Позивачем також заявлено вимоги про скасування державної реєстрації права оренди земельних ділянок, прийнятої на підставі договорів оренди та додаткових угод до них. Відповідно до положень Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі», об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до cт. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про право оренди земельних ділянок за відповідачем, які не ґрунтуються на укладених договорах оренди землі, порушують права та законні інтереси позивача на користування та розпорядження земельними ділянками шляхом передання їх в оренду іншим особам, то ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію прав оренди на земельні ділянки за відповідачем, що забезпечить реальне відновлення порушених прав. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19. Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З огляду на те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння позивача поза її волею, витребування вказаних земельних ділянок з чужого незаконного володіння відповідає вимогам ст. 387 ЦК України. Враховуючи наведене, а також специфіку договорів оренди землі, зокрема те, що при укладені договору, сторонами повинні бути узгоджені всі істотні умови, суд вважає, що порушення прав [PERSON] як власника, у зв`язку із наявністю договорів оренди земельних ділянок та додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, предметом яких є належні йому земельні ділянки, без його згоди, позбавляє можливості позивача вільно розпоряджатися та користуватися його земельними ділянками, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. Одночасно, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Також, ст. 137 ЦПК України визначені цілі розподілу судових витрат. За частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно договору про надання професійної правничої допомоги, укладеного 14.01.2021 між [PERSON] та адвокатом Хмарук Ю.М., адвокат взяла на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту. Також відповідно до вказаного договору, квитанції від 04.01.2022 вбачається, що [PERSON] сплатив адвокату Хмарук Ю.М. 2000 грн. за надання професійної правничої допомоги. На сьогодні закон не обмежує розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу, однак він має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданим адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та вважає за необхідне стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Outcome: approved