Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

24.09.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», в якому просить суд: - стягнути з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», код ЄДРПОУ - 01125689, яке здійснює свою діяльність за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Шабська, 81 на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер платника податків - [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , заборгованість по заробітній платі у розмірі - 14449,63 гривень. Крім того, як передбачено ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 166 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; - стягнути Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», код ЄДРПОУ - 01125689, яке здійснює свою діяльність за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Шабська, 81 на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер платника податків - [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі у розмірі на момент постановлення судового рішення відповідно до розрахунків. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] у період часу з 18.02.2020 року по 13.04.2021 року знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» та працював на посаді старшого фахівця відділу матеріально технічного постачання, що підтверджується наказом Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» №69-к від 26.02.2021 року. Відповідач не сплачував позивачу заробітну плату, посилаючись на відсутність грошових коштів. Відповідно до довідки про заробітну плату №279 від 26.08.2021 року, виданої Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» заборгованість станом на 13.04.2021 року складає 14 206 грн 29 коп. Відповідно до наказу в.о. директора Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» №143-к від 13.04.2021 року позивача звільнено з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» з посади старшого фахівця, обслуговче виробництво / відділ матеріально-технічного постачання, 13.04.2021 року за угодою сторін, згідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, з відміткою про компенсацію 6 календарних днів невикористаної відпустки. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата сум, що належить йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові про звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою нарахованих сум. Крім того, відповідно до ч.1,2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Проте з боку відповідача вбачається грубе порушення вищевказаних норм, так як в день звільнення 13.04.2021 року, останній не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. З порушення вищевказаних норм випливає порушення ч.1 ст. 117 КЗпП України де зазначено, що в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з довідкою про заробітну плату №279 від 26.08.2021 року, виданої Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», середньомісячна заробітна плата позивача після утримання обов`язкових податків складає 243 грн 34 коп. З моменту звільнення та до моменту звернення позивача до суду відповідач у добровільному порядку не здійснив з ним жодних розрахунків, що є грубим порушення його прав, на підставі чого позивач з метою захисту своїх прав та законних інтересів змушений звернутися до суду з відповідним позовом та просити суд: - стягнути з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», код ЄДРПОУ - 01125689, яке здійснює свою діяльність за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Шабська, 81 на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер платника податків - [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , заборгованість по заробітній платі у розмірі - 14449,63 гривень. Крім того, як передбачено ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 166 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; - стягнути Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», код ЄДРПОУ - 01125689, яке здійснює свою діяльність за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Шабська, 81 на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер платника податків - [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі у розмірі на момент постановлення судового рішення відповідно до розрахунків. Стислий виклад позиції відповідача Відповідач 09.06.2022 року надав до суду пояснення до позовної заяви, в якому зазначив, що з наведеними в позовній заяві доводами позивача не згоден, вважає їх безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Рух справи у суді Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 21 жовтня 2021 року, відкладено на 01.12.2021 року, 17.01.2022 року, 21.04.2022 року, 19.05.2022 року та 09.06.2022 року. Заяви, клопотання учасників процесу. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився про час та місце слухання справи повідомлявся, шляхом розміщенням оголошення на офіційному веб.сайті суду, причини неявки суду невідомі. Відповідно до частини першої та другої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Як визначено частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач, належно повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, не прибув на виклики у судові засідання, про причини неявки суду не повідомив; правом подачі відзиву не скористався; позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розгляд справи здійснювати у заочному порядку на підставі наявних у ній доказів. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступних висновків. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, що [PERSON] у період часу з 18.02.2020 року по 13.04.2021 року знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» та працював на посаді старшого фахівця відділу матеріально технічного постачання, що підтверджується наказом Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» №69-к від 26.02.2021 року. Відповідно до наказу в.о. директора Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» №143-к від 13.04.2021 року позивача звільнено з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» з посади старшого фахівця, обслуговче виробництво / відділ матеріально-технічного постачання, 13.04.2021 року за угодою сторін, згідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, з відміткою про компенсацію 6 календарних днів невикористаної відпустки. Відповідач не сплачував позивачу заробітну плату, посилаючись на відсутність грошових коштів. Відповідно до довідки про заробітну плату №279 від 26.08.2021 року, виданої Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» заборгованість станом на 13.04.2021 року складає 14 206 грн 29 коп. За період роботи [PERSON] сумлінно виконував свої службові обов`язки, проте відповідач не сплачував йому заробітну плату посилаючись на брак коштів, згідно довідки про заробітну плату №279 від 26.08.2021 року, виданої Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» заборгованість станом на 13.04.2021 року складає 14 206 грн 29 коп. У порядку виконання процесуального обов`язку відповідача, унормованого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, з доведення належним чином виконання своїх обов`язків перед працівником з виплати заробітної плати відповідачем не надано доказів виплати спірної заробітної плати позивача за період роботи. Посилання відповідача, про те що він не може виплатити заробітну плату через брак коштів не є поважною причиною та підставою для його невиконання. Згідно статті 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Частинами першою-другою статті 96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Право на звернення до суду передбачене статтею 233 Кодексу законів про працю України, а саме у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 Кодексу законів про працю України України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 Цивільного процесуального кодексу України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець, у свою чергу, має спростувати факт порушення прав працівника, в тому числі щодо невиплати заробітної плати. З моменту звільнення та до моменту звернення позивача до суду відповідач у добровільному порядку не здійснив з ним жодних розрахунків. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Статтею 94 КЗпП України, передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За ч. 1ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. ст.116 та117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Одним із загальних засад цивільного законодавства, закріплених пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, є справедливість, добросовісність та розумність. Суд вважає позовну вимогу в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 18 січня 2021 року по 13 квітня 2021 року у розмірі 14 206 грн 29 коп. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Стосовно вимоги позивача в частині стягнення заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд дійшов до наступного висновку. Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13) В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановок Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахуванні виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абз.3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плат: затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 10 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Згідно абз. 3 п. 4 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. З наданих до суду документів та довідки про заробітну плату вбачається, що борг підприємства перед позивачем складається з суми невиплаченої заробітної плати у розмірі 14 206 грн 29 коп., який станом на 09.06.2022 року позивачу не сплачено, а тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати яка відповідно до довідки про заробітну плату №279 видану 26.08.2021 року складає 243 грн 34 коп. З цього слідує, що у 2021 році середньоденна заробітна плата позивача складає 243 грн 34 коп., з моменту звільнення починаючи з 13 квітня 2021 року - грудень 2021 року час затримки належних позивачу витрат становить 187 робочих днів, а тому за 2021 рік з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток при звільненні у розмірі 45 504 грн 58 коп. (243 грн 34 коп. х 187 робочих днів). Що стосується обчислення середнього заробітку позивача за час затримки починаючи з 2022 року слід зауважити, що суд позбавлений можливості здійснити його, оскільки позивачем не надано до суду довідку або будь-якого достовірного документа, який відображав місячну чи середньоденну заробітну плату у 2022 році, так як вона могла змінитися в більше або меншу сторону. Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану на території України» із 05:30 год., на території України введено воєнний стан, який продовжено до сьогодення, у зв`язку з чим більшість підприємств, установ, організацій перестали працювати або перейшли в скорочений режим роботи, виходячи з цього у суду відсутні відомості чи працювало Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» в штатному режимі, чи були дні простою, чи не було скорочень на підприємстві. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги в цій частині, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача заробітку за час затримки з моменту звільнення починаючи з 13 квітня 2021 року - 31 груденя 2021 року у розмірі 45 504 грн 58 коп. Висновки за результатами розгляду справи З урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога позивача в частині стягнення заборгованості по заробітної плати у розмірі 14 206 грн 29 коп. підлягають задоволенню в повному обсязі, а вимога в частині компенсації за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 45 504 грн 58 коп., з цього слідує, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума у розмірі 59 710 грн 87 коп. (п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот десять гривень 87 коп.) без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати. Розподіл судових витрат З частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 2270 гривень. На підставі наведеного, відповідно до статті 43 Конституції України, статей 21, 44, 94, 115-117, 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 2, 15, 24, 34 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial