Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» (м. Київ, вул.. Жамбила Жамбаєва, 7), звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] ( [ADDRESS] )про виселення. Вимоги позову обґрунтовані наступним. 22 червня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 49.28/173/С-П-06. Згідно з п. 1.1, 2.1 кредитного договору позичальникам було надано кредит у сумі 35 000 Доларів США на ; цільове використання кредиту - Кредит на споживчі цілі. Для забезпечення зобов`язань за Кредитним договором 22 червня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був укладений іпотечний договір №33/173/П/З-06, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.И., зареєстрований за реєстровим № 2251 предметом якого є передача Іпотекодавцями Банку в іпотеку квартири [ADDRESS] , яка складається з загальною площею 57,00 кв.м. 26 червня 2013 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» були укладені договори відступлення (купівлі - продажу) права вимоги посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №1441 за Кредитним договором № 49.28/173/С/П-06 від 22 червня 2006 року та відступлення прав за договором іпотеки за Іпотечним договором № 33/173/П/З-06 від 22 червня 2006 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань, перейшли до нового кредитора, а саме: ПАТ « Дельта Банк». 05 лютого 2020 року між ПАТ « Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «ПриватніІнвестиції» було укладено договір про відступлення прав вимоги №2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим № 218, у відповідності до умов якого права вимоги за Кредитним договором №49.28/173/С-П-06 від 22 червня 2006 рокуз усіма додатками та додатковими угодами та за Іпотечним договором № 33/173/П/З-06 від 22 червня 2006 року з усіма додатками та додатковими угодами, перейшли до нового кредитора, а саме: ТОВ «Фінансова Компанія» Приватні Інвестиціїї», код за ЄДРПОУ 37356981. Станом на дату укладання договору про відступлення прав вимоги 2151/К від 05лютого2020 року,посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим № 218 між ПАТ « Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» за вищевказаним кредитним договором сума заборгованості в гривневому еквіваленті складала 670 027, 70 грн. 26.05.2020 року за ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» на підставі Іпотечним договором № 33/173/П/З-06 від 22 червня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.И., зареєстрований за реєстровим № 2251 було зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 210748721 від 29.05.2020 року. Позивач наголошує, що у набутому ним у власність житловому приміщенні зареєстровані попередні власники- [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Дана інформація підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва. Разом з тим, 14.02.2020 року відповідачам надсилалася вимога-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, яка отримана ними 24.02.2020 року. Проте, вказана вимого була проігнорована відповідачами чим порушено права позивача, як іпотекодержателя та в подальшому законного власника квартири. Відповідачі й надалі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, звільнти добровільно її не збираються. Посилаючись на викладені обставини справи, позивач ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції», діючи через представника Цимбал В.І. просить суд: висилити всіх мешканців, з квартири [ADDRESS] , яка складається з житлового приміщення-трикімнатної квартири, загальною площею 57.0 кв.м., житловою площею 43.1 кв.м., з наданням їм іншого постійного жилого приміщення, а саме двокімнатної квартири, загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності ТОВ « ФК « Приватні інвестиції». Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року відкрито провадження в справі. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі. Позивач в особі представника до судового засідання не з`явився, подав заву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явилися. Відповідачам надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Відзивів на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачами подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності зі ст. 223 ч. 3 п. 1 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що Відповідачі будучи повідомлені належним чином про день та час судового засідання, неодноразово не з`являлись в судове засідання, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Відповідачів. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачів на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що 22 червня 2006 року Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON] уклали Кредитний договір №49.28/173/С-П-06. Згідно п.п.2.1. Кредитного договору - Банк надав кредит на споживчі цілі у сумі 35 000,00 доларів США. Крім того, 22 червня 2006 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які далі іменується Іпотекодавці, з однієї сторони, і Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», який далі іменується Іпотекодержатель, з другої сторони, уклали Договір Іпотеки № 33/173/П/3-06 який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. за реєстровим номером 2251 предметом якого є передача Іпотекодавцями Банку в іпотеку квартири [ADDRESS] , яка складається з загальною площею 57,00 кв.м. 26 червня 2013 року між Відкритим акціонерним товариством « Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» були укладені договори відступлення (купівлі - продажу) права вимоги посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №1441 за Кредитним договором№49.28/173/С/П-06 від 22 червня 2006 року та відступлення прав за договором іпотеки за Іпотечним договором № 33/173/П/З-06 від 22 червня 2006 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань, перейшли до нового кредитора, а саме: ПАТ « Дельта Банк». 05 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» було укладено договір про відступлення прав вимоги №2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим № 218, у відповідності до умов якого права вимоги за Кредитним договором №49.28/173/С-П-06 від 22 червня 2006 рокуз усіма додатками та додатковими угодами та за Іпотечним договором № 33/173/П/З-06 від 22 червня 2006 року з усіма додатками та додатковими угодами, перейшли до нового кредитора, а саме: ТОВ «Фінансова Компанія» Приватні Інвестиціїї», код за ЄДРПОУ 37356981. Станом на дату укладання договору про відступлення прав вимоги 2151/К від 05 лютого2020 року,посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим № 218 між ПАТ « Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» за вищевказаним кредитним договором сума заборгованості в гривневому еквіваленті складала 670 027, 70 грн. 26.05.2020 року за ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» на підставі Іпотечним договором № 33/173/П/З-06 від 22 червня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.И., зареєстрований за реєстровим № 2251 було зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 210748721 від 29.05.2020 року. Позивач наголошує, що у набутому ним у власність житловому приміщенні зареєстровані попередні власники- [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Дана інформація підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва. Разом з тим, 14.02.2020 року відповідачам надсилалася вимога-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, яка отримана ними 24.02.2020 року. Проте, вказана вимого була проігнорована відповідачами чим порушено права позивача, як іпотекодержателя та в подальшому законного власника квартири. Відповідачі й надалі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, звільнити добровільно її не збираються. Трикімнатна квартира, згальною площею 57,00 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., що знаходятьс за адресою: [ADDRESS] , була набута відповідачами 05 серпня 2004 року на підставі Свідоцтва про право власності на житло, тобто не за рахунок кредитних коштів. Згідно ст.40 Закону України " про іпотеку"звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.Всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. кщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на пілставі рішення суду. Відповідно до с.109 Житлового Кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщенн допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводитьс добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення із займаного жилого приміщення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Відтак, виселення відповідачів, які проживають в цій квартирі, має здійснюватись з наданням іншого постійного жилого приміщенн. Посилаючись на викладені обставини справи, позивач ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції», діючи через представника Цимбал В.І. просить суд: висилити всіх мешканців, з квартири [ADDRESS] , яка складається з житлового приміщення-трикімнатної квартири, загальною площею 57.0 кв.м., житловою площею 43.1 кв.м., з наданням їм іншого постійного жилого приміщення, а саме двокімнатної квартири, загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності ТОВ « ФК « Приватні інвестиції». Згідно п.п.5.1. Договору іпотеки - Іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки у випадках, якщо сума наданого кредиту та/або проценти за користування ним, можливі неустойки й витрати не будуть сплачені у строки, встановлені Кредитним договором, та в інших випадках, передбачених Кредитним договором, цим Договором та чинним законодавством України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку». Згідно із частин 1 і 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази, суд,

Outcome: approved