Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-29 00:00:00

Згідно з поданим 31.12.2021 р. позовом в останньому заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача плати за користування об`єктом лізингу в розмірі 602\~875,55 грн. Позов обґрунтований тим, що 20.12.2013 р. між [PERSON] та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір про фінансовий лізинг № 00009249 від 20.12.2013 р., відповідно до якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» зобов`язався передати у розпорядження позивача транспортний засіб типу VW Polo А5 1.4 L benzin, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , а лізингоодержувач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, які є невід`ємними частинами договору лізингу. Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: предмет лізингу та його вартість; строк, на який відповідачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); початок та кінець строку лізингу, розмір першого лізингового платежу, щомісячний платіж; графік платежів; умови передачі предмета лізингу у власність лізингоодержувача після закінчення строку лізингу та інше. Згідно Акту прийому-передачі від 27.12.2013 р. позивач передав, а відповідач отримав у користування під виплату лізингових платежів об`єкт лізингу, яким є транспортний засіб автомобіль марки VW Polo A5 1.4 L benzin, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . Повернуто об`єкт лізингу позивачу було 06.11.2020 р. Час користування об`єктом лізингу є період з 27.12.2013 року по 06.11.2020 р. За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 своєчасну сплату лізингових платежів віднесено до зобов`язань лізингоодержувача. Ці зобов`язання знайшли своє продовження у ст. 16 зазначеного Закону, якими передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж, як винагороду лізингодавця за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до зазначеного графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, перший лізинговий платіж підлягав сплаті 20.12.2013 року, а останній 15.12.2018 року. Чергові лізингові платежі сплачуються щомісячно на відповідну дату поточного місяця, що погоджена Сторонами у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування). Однак, в період виконання умов договору фінансового лізингу, [PERSON] звернувся до суду з позов про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів. 03.01.2018 р. ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі № 199/8776/17; 24.04.2018 р. було подано зустрічний позов про застосування наслідків недійсності правочину, який ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 24.04.2018 року було об`єднано з первісним позовом в одне провадження. 16.10.2018 р. рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів, а також було відмовлено у зустрічному позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів. 08.10.2020 р. постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеЛізингУкраїна»\~та\~ [PERSON] було\~задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року\~скасувано та ухвалено нове рішення, якимпозовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю\~«Порше Лізинг Україна»\~про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів\~було задоволено частково та стягнутоз Товариства з обмеженою відповідальністю\~«Порше Лізинг Україна»\~на користь [PERSON] грошові кошти сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009249 від 20 грудня 2013 року в розмірі 425 969,44 грн. В іншій частині позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю\~«Порше Лізинг Україна»\~про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг було\~відмовлено. Зобов`язано [PERSON] повернути Товариству з обмеженою відповідальністю\~«Порше Лізинг Україна»\~об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю\~«Порше Лізинг Україна»\~до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів\~було відмовлено. Підставою позову щодо застосування наслідків недійсності правочину, яку зазначав позивач, було відшкодування різниці вартості майна (об`єкта лізингу), (ціна об`єкта лізингу яка була на момент отримання його відповідачем та ціна об`єкта лізингу, яка була на дату повернення майна Позивачу) з прив`язкою до еквівалента валюти долара США. Приймаючи постанову, Дніпровським апеляційним судом було зазначено, що ТОВ\~«Порше ЛізингУкраїна»\~не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку по сплаті коштів за користування предметом лізингу та доводити під час розгляду справи підстави для їх задоволення, в тому числі розмір коштів, які мав заплатити відповідач за весь час користування предметом лізингу. При зверненні до суду із даним позовом, позивач посилається на те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин відповідач користувався об`єктом лізингу, який належить на праві власності позивачу, та зазначає про те, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування відповідачем транспортним засобом позивача за своїм змістом є кондикційними. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику автомобіля на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Щодо розміру плати за користування транспортним засобом, позивач, здійснюючи підрахунок в сумі 602\~875 грн. 55 коп., спирався на звіт про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб VW Polo Fly 2013 року випуску, що були станом на 2013 2020 роки. Відповідач позов не визнав (а.с. 110 117). У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.10.2020 у справі №\~199/8776/17 встановлено нікчемність договору про фінансовий лізинг №\~00009242, укладеного 20.12.2013 між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.10.2020 р. у справі №199/8776/17 встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Порше Лізинг України» договір фінансового лізингу №00009249 від 20.12.2013, укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним в цілому і не створює правових наслідків для сторін, визначених його умовами. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань. Даною постановою Дніпровського апеляційного суду стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] грошові кошти, сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг №00009249 від 20 грудня 2013 р., в розмірі 425 969,44 грн., зобов`язано [PERSON] повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі шасі № [NUMBER] , двигун №\~ [NUMBER] . В силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. В силу ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В обґрунтуванні позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності договору про фінансовий лізинг № 00009242 від 20.12.2013 та стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» грошових коштів у розмірі 602\~875,55 грн. за користування транспортним засобом в період з 27.12.2013 року до 06.11.2020 р. позивач посилається, зокрема, на положення статей 216 та 1212 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, по якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У абзаці 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, після визнання договору про фінансовий лізинг №00009242 від 20.12.2013 нікчемним, на виконання ч. 1 ст. 216 ЦК України [PERSON] було повернуто транспортний засіб, що є предметом лізингу, а ТОВ «Порше лізинг Україна», в свою чергу, повернуло грошові кошти, сплачені позивачем за нікчемним правочином. За таких обставин, між ТОВ «Порше лізинг Україна» та [PERSON] відбулася двостороння реституція та сторони повернулися у попереднє становище. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №\~922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №\~320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». У постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17 (провадження №\~61-29467св18) вказано, що системне тлумачення абзацу 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України та п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України. Тобто, за правовим висновком Верховного Суду положення глави 83 ЦК України застосовуються у тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання. Водночас правила абзацу 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Аналогічна правова позиція була зазначена у постанові Верховного Суду у справі №\~925/1276/19 від 09.09.2021. Таким чином, фактично між сторонами було здійснено двосторонню реституцію та повернуто сторони у попередній стан: ТОВ «Порше Лізинг Україна» повернуло [PERSON] сплачені останнім кошти на виконання недійсного договору, та водночас [PERSON] повернуто ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб. З дня укладення Договору фінансового лізингу №00009242 від 20.12.2013 [PERSON] на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» систематично сплачувались кошти (лізингові платежі) у загальному розмірі 425\~969,44 грн., тобто у період з 2013 по 2020 ТОВ «Порше лізинг Україна» користувалось грошовими коштами (майном) [PERSON] . Задоволення позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] плати за користування транспортним засобом створить непропорційний баланс між сторонами та призведе до необґрунтованого збагачення відповідача за рахунок позивача, що є прямим порушенням принципу двосторонньої реституції. Крім цього, відповідно до наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу автомобілю №911970 від 24.12.2013, укладеного між ТОВ «Порше Інтер Авто Україна» та ТОВ «Порше Лізинг Україна», вартість транспортного засобу визначено в сумі 174\~135,29\~грн. Водночас, у позовній заяві ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить суд стягнути плату за користування об`єктом лізингу у розмірі 602 875,55 грн. Розмір позовних вимог позивача є непропорційно більшим, ніж розмір вартості самого транспортного засобу, що також призведе до необґрунтованого збагачення відповідача за рахунок позивача. На переконання відповідача, наявні у справі докази не підтверджують заявлених позовних вимог. Ненадання позивачем до суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів розміру коштів, які, на думку позивача, зберіг у себе відповідач за період безпідставного користування майном позивача, вказує про недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а тому такий позов задоволенню не підлягає. У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд про застосування строку позовної давності, зазначив таке (а.с. 113-115). ТОВ «Порше лізинг Україна» звернулося до суду з позовом лише 17.11.2021, тобто поза межами строку позовної давності, є підстави стверджувати, що даний позов було подано зі спливом строку позовної давності, при цьому, ТОВ «Порше Лізинг Україна» не вказало поважних причин пропуску строку позовної давності. Крім цього, 06.11.2020 на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду у справі № 199/8776/17 від 08.10.2020 було укладено Акт прийому-передачі до Договору за яким [PERSON] передав ТОВ «Порше лізинг Україна» транспортний засіб Volkswagen Polo A5 1.4 L benzin, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . У позовній заяві ТОВ «Порше лізинг Україна» просить суд стягнути з відповідача на корить ТОВ «Порше лізинг Україна» грошові кошти у розмірі 602 875,55 грн. за весь час користування об`єктом лізингу за період з 27.12.2013 по 06.11.2020 (82 місяці). На переконання відповідача, з огляду на викладене, строк позовної давності за вимогами ТОВ «Порше Лізинг Україна» у період з 27.12.2013 по 17.11.2018 р.р. також пропущено без поважних причин, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів у цей період також не підлягають задоволенню через пропуск строку позовної давності. Крім цього, транспортний засіб за актом приймання-передачі було передано 06.11.2020, тобто фактично у цей день (06 листопада 2020 року) позивач не користувався і не міг користуватися транспортним засобом, а тому вимоги позивача стягнути кошти за 06 листопада 2020 року не можуть бути задоволені. Відповідач вважав, що звіт, наданий позивачем, містить припущення з приводу вартості прокату автомобіля Volkswagen Polo Fly 2013 року випуску (шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] ), яка за період 27.12.2013 06.11.2020 р.р. могла скласти 21\~485,00 дол. США. На 34 сторінці звіту зазначено, що ймовірна вартість оренди майна за період 27.12.2013 06.11.2020 могла скласти 21\~485,00 дол. США, що станом на дату дослідження 02.02.2021 р. становить 602\~875,55 грн., тобто це є припущенням (а.с. 195). У відповіді на відзив на позовну заяву (а.с. 131-133) позивач зазначив, що відповідач посилається на практику Верховного Суду, яка стосується спорів з іншим предметом спору та не стосується спору із плати за користування об`єктом лізингу. Позивач заперечував проти тверджень відповідача щодо пропущення строку позовної давності та вважав таким, що не відповідає закону, початок перебігу строку позовної давності із дати передачі транспортного засобу відповідачу (27.12.2013 р.), зазначив, що 06.11.2020 р. відповідач повернув позивачу транспортний засіб, який весь цей час перебував у його користуванні. Позивач просив суд звернути увагу на те, що згідно постанови Верховного Суду від 25.09.2019 р. по справі №750/11600/16 ц вказано, що оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмет лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Для кондиційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондиційними (а.с. 133). Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, 20.12.2013 року між сторонами у даній справі було укладено договір про фінансовий лізинг №00009249, відповідно до умов якого лізингодавець зобов`язався передати у розпорядження лізингоодержувача об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , а позивач по справі зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (а.с. 8-12). Відповідно до умов Договору про фінансовий лізинг [PERSON] обрав, як об`єкт лізингу, транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , а ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбало у ТОВ\~«Порше Інтер Авто Україна»\~транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] згідно Договору купівлі-продажу автомобіля № 911970 від 24.12.2013 р. для передачі його [PERSON] , який був придбаний за еквівалент 20 965,00 доларів США. За договором купівлі-продажу №911970 від 24.12.2013 р., який був укладений між ТОВ «Порше Інтер Авто Україна» та ТОВ «Порше Лізинг Україна», сторони погодили обов`язок постачальника про поставку покупцю в строк та на умовах, зазначених в цьому договорі, та обов`язок покупця оплатити та прийняти у власність поставлений постачальником новий автомобіль 2013 року випуску марки Volkswagen моделі Polo Fly, кузов № [NUMBER] , комплектація якого визначена у додатку №1 (специфікація) до договору (а.с. 35-41). Умови вказаного договору його учасниками були виконані. ТОВ «Порше Лізинг Україна» є власником вказаного транспортного засобу, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 27). Відповідно до\~акту прийому\~передачі від\~27.12.2013\~р.\~до договору\~лізингу від\~20.12.2013\~р.\~транспортний засіб\~типу VW\~Polo\~As\~1.4\~Benzin,\~2013\~року виробництва,\~шасі № [NUMBER] ,\~двигун № [NUMBER] був переданий [PERSON] (а.с. 26). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.10.2020 р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92142941 (а.с.\~179-183))\~у цивільній\~справі за\~позовом [PERSON] \~до Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю \~«Порше\~Лізинг Україна»\~про\~визнання недійсним\~договору про\~фінансовий лізинг,\~застосування наслідків\~недійсності правочину\~шляхом,\~стягнення грошових\~коштів та\~зустрічним позовом\~Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю\~«Порше Лізинг\~Україна»\~до [PERSON] \~про застосування\~наслідків недійсності\~правочину шляхом\~стягнення грошових\~коштів ухвалено\~про задоволення\~частково позовних\~вимог \~ [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю \~«Порше Лізинг Україна»\~про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю\~«Порше Лізинг Україна»\~на користь [PERSON] грошові кошти, сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009249 від 20 грудня 2013 року в розмірі 425 969,44 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Зобов`язано [PERSON] повернути Товариству з обмеженою відповідальністю \~«Порше Лізинг Україна»\~об`єкт лізингу: транспортний засіб типу VW Polo As 1.4 Benzin, 2013 року виробництва, шасі [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю\~«Порше Лізинг Україна»\~до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів\~відмовлено. Як встановлено Дніпровським апеляційним судом у вказаній справі (провадження № 22-ц/803/92/20, \~справа № 199/8776/17) між сторонами договір фінансового лізингу № 00009249 від 20.12.2013 року укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають наведені норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої\~статті 220 ЦК України\~цей договір є нікчемним в цілому і не створює правових наслідків для сторін, визначених його умовами. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань. 06.05.2021 р. ТОВ «Порше Лізинг Україна» надіслало [PERSON] вимогу пор сплату вартості користування транспортним засобом, вважаючи, що [PERSON] безпідставно користувався автомобілем в період з 15.10.2012 до 06.11.2020 р., в розмірі 602\~875 грн. 55 коп. (а.с. 42). Вказана вимога була отримана [PERSON] (а.с. 45). Відповідно до акту прийому передачі до договору про фінансовий лізинг №00009249 від 20.12.2013 р. зазначений вище транспортний засіб на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 08.10.2020 р. повернутий [PERSON] . Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», що підтверджується актом від 06.11.2020 р. (а.с. 46). У ТОВ «Порше Лізинг Україна» є претензії щодо стану повернутого транспортного засобу (забруднення салону, пошкодження лакофарбового покриття та ін.), що відображено в акті від 06.11.2020 р. (а.с. 46). Час користування автомобілем становить період з 27.12.2013 р. по 06.11.2020 р. Позивач, здійснюючи підрахунок розміру плати за користування транспортним засобом (602\~875 грн. 55 коп.), спирається на звіт про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб VW Polo Fly 2013 року випуску, що були станом на 2013 2020 р.р., який виконаний ТОВ «Гео фінанси груп», та затверджений директором ТОВ «Гео фінанс груп» Ю.А.Перепада (а.с. 47-91). Відповідач заперечує наявність підстав для повернення коштів за користування транспортним засобом. Правовідносини між учасниками справи виникли із спору щодо плати за користування транспортним засобом, який належить на праві власності ТОВ\~Порше Лізинг Україна, переданим у користування на виконання нікчемного правочину (договору фінансового лізингу), та регулюються ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Предметом регулювання гл. 83 ЦК України (ст.ст. 1212-1215) є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Велика Палата Верховного Суду дійшла до правових висновків про застосування частини першої\~статті 1212 ЦК України\~до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23.05.2018 року (справа № 14-77цс18). Згідно з вказаною постановою за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Відтак, правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування [PERSON] транспортним засобом, за своїм змістом є кондикційними. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої\~статті 1212 ЦК України. Відтак, доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача плати за користування транспортним засобом, переданим у користування на підставі нікчемного правочину є слушними. Доводи відповідача не спростовують зазначених вище висновків суду та суд погоджується із доводами позивача щодо того, що висновки Верховного Суду у певних справах, які наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, не стосуються виниклого між сторонами в даній справі спору (відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17 (провадження №\~61-29467св18), на постанову Верховного Суду у справі №\~925/1276/19 від 09.09.2021). Втім, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Як встановлено судом, позивач при підтвердження розміру плати за користування транспортним засобом надав письмовий доказ звіт про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб VW Polo Fly 2013 року випуску, що були станом на 2013 2020 р.р., який виконаний ТОВ «Гео фінанси груп», та затверджений директором ТОВ «Гео фінанс груп» Ю.А.Перепада (а.с. 47-91). Вимоги щодо допустимості доказів сформульовані у ст. 78 ЦПК України. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наданий позивачем доказ містить припущення щодо розміру вартості користування автомобілем Volkswagen Polo Fly 2013 року випуску (шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] ), яка за період 27.12.2013 06.11.2020 р.р. могла скласти 21\~485,00 дол. США. У Звіті (а.с. 80) зазначено, що ймовірна вартість оренди майна за період 27.12.2013 06.11.2020 могла скласти 21\~485,00 дол. США, що станом на дату дослідження 02.02.2021 р. становить 602\~875,55 грн., тобто це є припущенням. З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги в частині розміру плати за користування майном. Відтак, є слушними доводи відповідача в частині, що звіт не є допустимим доказом, на підставі якого суд мав би змогу встановити дійсний розмір плати за користування зазначеним вище транспортним засобом. Оскільки збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду\~(ч.\~2\~ст.\~13\~ЦПК України)\~та підстави\~для збирання\~судом доказів\~в даній\~справі відсутні\~(ч.\~2\~ст.\~13\~ЦПК України),\~а доводи\~позивача в\~частині допустимості\~письмового доказу\~(звіту про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб VW Polo Fly 2013 року випуску, що були станом на 2013 2020 р.р., який виконаний ТОВ «Гео фінанси груп», та затверджений директором ТОВ «Гео фінанс груп» Ю.А.Перепада) спростовуються висновками суду, зазначеними вище, підстави для задоволення позову відсутні. Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності (а.с. 113-115), то для суду відсутні підстави для її задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності\~ є підставою для відмови в позові. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Таким чином, щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то оскільки позов необґрунтований, позовна давність не застосовується. Щодо заяви представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 117, то для суду відсутні підстави для її задоволення, виходячи з наступного. Представник відповідача повідомив про те, що після подання суду відповідачем доказів в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, з позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 117) та надав договір №6 від 23.12.2019 р. про надання правової допомоги (а.с. 118) та додаток №4 до нього (а.с. 120), згідно з яким визначена плата за 1 годину роботи адвоката відповідно до п. 3.2 договору про надання правової допомоги (1200,00 грн. за представництво інтересів клієнта в суді 1 інстанції), плата за представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції (1500,00 грн.), касаційної інстанції (2\~000,00 грн.), розмір гонорару тощо, а також свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 121) та ордер (а.с. 122). На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу докази суду не надані. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу суд враховує, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то для суду наявні підстави для стягнення таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що в порядку\~ч.\~8\~ст.\~141\~ЦПК України заявляє, що докази понесення відповідачем витрат на правову допомогу (зокрема, але не виключно: акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги; платіжні доручення (квитанції) на оплату послуг адвоката; інші докази понесення позивачем витрат на правову допомогу) будуть подані до суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Зазначений обов`язок з боку представника відповідача не виконаний: суду не надані докази на підтвердження понесених позивачем витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, якими могли бути документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як встановлено судом, витрати на правову допомогу документально не підтверджені та не доведені. Покладення на позивача витрат, пов`язаних із розглядом справи, за умови непонесення таких витрат відповідачем, унеможливлено. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed