Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки, визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом, право власності на 3/5 ідеальних часток земельної ділянки, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий № 5310137000:15:015:0104, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] ; Визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом правр власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки наданої для ведення особистого селянського господарства площею 0,1208 га, кадастровий № 5310137000:15:015:0140, що розташована за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] ; Визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки наданої для ведення садівництва площею 0,0465 га, кадастровий № 5310137000:15:015:0147, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] ; В обгрунтування позову вказував, що з метою оформлення спадкових прав на нерухоме майно в порядку спадкування після смерті матері звертався до першої Полтавської державної нотаріальної контори. Проте нотаріусом було повідомлено про неможливість оформлення в порядку встановленому Законом України «Про нотаріат» свідоцтва про право на спадщину, з вказаної постанови вбачається, що оформлення спадкових прав є неможливим з огляду на те, що з поданих нотаріусу правоустановлюючих документів на спірне майно спадкодавця, не має можливості встановити склад спадкового майна, оскільки за свого життя спадкодавець частку у праві спільної сумісної власності на землю не визначив та державну реєстрацію права власності не провів. У зв`язку з викладеним звернувся до суду. Ухвалою суду від 19.11.2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду 22.04.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач надав до суду заяву з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надсилав. Про причину неявки відповідач суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з чим суд на підставі\~ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. У відповідності до положень ч.1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.2 ч. 2 ст.16ЦК України\~є визнання правочину недійсним. Також\~ст. 4 ЦПК України\~гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено документально, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 06.08.2014р. З копії свідоцтва про шлюб від 06.04.2011р. серія [NUMBER] вбачається, що дошлюбне прізвище [PERSON] [PERSON] . З копії заповіту від 23.01.1991 року, за реєстровим № 4-78 (оригінал документу знаходиться в матеріалах спадкової справи) вбачається, що [PERSON] все належне майно заповідає [PERSON] . З метою оформлення спадкових прав на нерухоме майно в порядку спадкування позивач звертався до першої Полтавської державної нотаріальної контори. Нотаріусом було повідомлено про неможливість оформлення в порядку встановленому Законом України «Про нотаріат» свідоцтва про право на спадщину, що стало підставою подання даного позову. Відмова нотаріуса підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.12.2018р. за № 4027/02-31. З вказаної постанови вбачається, що оформлення спадкових прав є неможливим з огляду на те, що з поданих нотаріусу правоустановлюючих документів на спірне майно спадкодавця, не має можливості встановити склад спадкового майна, оскільки за свого життя спадкодавець частку у праві спільної сумісної власності на землю не визначив та державну реєстрацію права власності не провів. З постанови нотаріуса вбачається, що спадкова справа після померлої заведена на підставі заяви сина [PERSON] від 12.12.2014 року. Дані про інших спадкоємців у спадковій справі відсутні та будь яких інших заяв у спадковій справі немає. З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.12.2018р. вбачається, що позивач на підставі заповіту від 23.01.1991 року, за реєстровим № 4-78, успадкував 3/5 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , після нині померлої матері [PERSON] . З наведеного слідує, що позивач - єдиний спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину після померлої, шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини у встановлений строк в порядку встановленому ст.1269 ЦК України. Право спільної сумісної власності спадкодавця на землю для ОСГ підтверджується Державним актом серія ЯЗ № 174116 від 02.06.2009р. З витягу з ДЗК від 17.11.2021р. про земельну ділянку, вбачається, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства належить [PERSON] на підставі Державного акту серія ЯЗ № 174116 від 02.06.2009р. Окрім спадкодавця співвласником земельної ділянки є - [PERSON] . При цьому, частка у праві власності не зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Право спільної сумісної власності спадкодавця на землю для ведення садівництва підтверджується Державним актом серія ЯЗ № 174118 від 02.06.2009р. З витягу з ДЗК від 17.11.2021р. про земельну ділянку, вбачається, що земельна ділянка для ведення садівництва належить [PERSON] на підставі Державного акту серія ЯЗ № 174118 від 02.06.2009р. Окрім спадкодавця співвласником земельної ділянки є - [PERSON] . При цьому, частка у праві власності не зареєстрована в Державному земельному кадастрі. За життя співвласники не досягали домовленості щодо визначення часток у праві спільної власності на земельні ділянки. Чинним законодавством не передбачено випадків відступу від рівності часток у праві власності на земельну ділянку надану для ведення особистого селянського господарства та ведення садівництва. Також не було рішення суду, щодо визначення часток та/або виділення в натурі частки щодо вказаної ділянки. З наведеного слідує, що частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0465 га, кадастровий № 5310137000:15:015:0147, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , становить Ѕ, а частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1208 га, кадастровий № 5310137000:15:015:0140, яка розташована за адресою: [ADDRESS] становить 1/2. З наведеного слідує, що позивачу у справі в порядку спадкування переходить право власності на Ѕ частку на земельну ділянку для ведення садівництва та на Ѕ частку на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] . 3.1. З державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 181134 від 02.06.2009 вбачається, що земельна ділянка, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий № 5310137000:15:015:0104, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності спадкодавцю - [PERSON] . З витягу з ДЗК від 17.11.2021р., вбачається, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить [PERSON] на підставі Державного акту серія ЯЗ № 181134. Окрім спадкодавця співвласником земельної ділянки є - [PERSON] . При цьому, частка у праві власності не зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.12.2018 року за № 319/2014 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності доводиться, що Позивач успадкував 3/5 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч.1 ст.1217 ЦКУ). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. (ч.2 ст.1223 ЦКУ) У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст.1261 ЦКУ) Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦКУ). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦКУ). Норма ч.5 ст. ст.89 Земельного кодексу України передбачає загальне правило про визначення часток у праві спільної сумісної власності: вони "є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом". Норми ст. 370 Цивільного кодексу України також виходять із рівності часток у праві спільної сумісної власності: «2. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду» Відповідно до норм ст. 89 Земельного кодексу України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Норма ч.5 ст. ст.89 Земельного кодексу України передбачає загальне правило про визначення часток у праві спільної сумісної власності: вони "є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом". Виключення з правила встановленого ч.5 ст. ст.89 Земельного кодексу України передбачено нормами ч.4 ст.120 Земельного кодексу України. За правилом ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Більш детальне регулювання відповідних правовідносин передбачене ст. ст. 370 - 372 Цивільного кодексу України, які також виходять із рівності часток у праві спільної сумісної власності, допускаючи, проте, винятки із цього правила "з урахуванням обставин, що мають істотне значення". При застосуванні наведених норм важливе значення мають рекомендації Пленуму ВСУ, викладені у постанові від 16.04.2004 N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ". Слід особливо відзначити позицію, викладену в абз. 3 п. 21 постанови, за якою "суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої". За нормами ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного у постанові від 16.09.2020р. по справі №464/1663/18, провадження № 61-9410св19, вказує на загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, при цьому зазначає наступне: «Статтею 14 Конституції України\~передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої\~статті 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч.1 ст.1218 ЦК України). Відповідно до\~ст.1226 ЦК України\~частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч. 1,2\~ст. 1225 ЦК України\~право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Аналогічна позиція роз`яснена в п.10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», а саме: право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим\~\~правовстановлюючим документом. Згідно ч. 1 ст.87 Земельного кодексу України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду та при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту яких, зокрема, можуть бути визнанням права або іншим способом, встановленими договором або законом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved