Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-21 00:00:00

У квітні 2022 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулося до суду із позовом в якому просить про стягнення боргу з відповідача за Кредитним договором № 490929085 від 15 грудня 2014 року в розмірі 11875,83 грн., судового збору в розмірі 2270 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. В обгрунтування позову вказано, що 15.12.2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 490929085 за умовами якого сума кредиту становить 3475,19 грн. з процентною ставкою за користування кредитом 39,9 % річних до 16.12.2019 року. 14.11.2016 року між ПАТ «Альфа - Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу №1, відповідно до якого до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором. 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило, а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги, в тому числі за вказаним кредитним договором. 16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «Веста» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором № 490929085 від 15.12.2014 року. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 09.03.2021 року має заборгованість в розмірі 11875,83 грн., яка складається заборгованості за тілом кредиту - 3145,85 грн., заборгованість з пені - 7824,33 грн., нараховані 3 % річних - 295,23 грн., втрати від інфляції - 610,42 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача в судовому порядку, а також відшкодувати судові витрати по справі. Ухвалою від 30 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволені. Ухвалою суду від 16 травня 2022 року за заявою відповідача заочне рішення від 18 жовтня 2021 року скасовано та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги визнали частково, а саме просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 2371,72 грн. та частину судового збору у розмірі 1135 грн., а в решті позовних вимог відмовити. В обгрунтування вказано, що у матеріалах справи відсутній розділ № 2 кредитного договору № 490929085 від 15 грудня 2014 року, укладеного між відповідачем та ПАТ "Альфа Банк". Згідно п.2.3. Розділу № 1 кредитного договору № 490929085 від 15 грудня 2014 року датою остаточного повернення кредиту, яка датою припиненя нарахування відсотків є 16 грудня 2019 року. Також, позивачем вже провадилось стягнення з відповідача за кредитним договором № 490929085 від 15 грудня 2004 року на підставі виконавчого напису нотаріуса № 11799 від 16 липня 2020 року, який рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області визнано таким, що не підлягає виконанню. У відповідача відсутня заборгованість зі сплати відсотків, а тому для нарахування пені не має жодних підстав. Також, позивач звернувся до суду із порушенням строків позовної давності, оскільки відповідач порушила зобов`язання зі сплати щомісячного платежу у липні 2016 року, а у листопаді 2016 року було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 490929085 від 15 грудня 2014 року, що свідчить про те, що з листопаду 2016 року почався перебіг позовної давності. А тому позивач не має права на задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та інфляційних витрат. Розрахунок втрат від інфляції та 3 % річних повинен провадитися в межах строків позовної давності, натомість позивачем здійснено розрахунок в період з березня 2018 року по березень 2021 року. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то вважає, що позивачем не підтверджено позовні вимоги у вказаній частині, оскільки додане до позову платіжне доручення про оплату юридичних послуг на суму 20000 грн. долучалося до багатьох інших справ, які розглядалися у різних областях України і не підтверджує того, що вказані витрати стосувалися саме відповідача. У зв`язку із наведеним, вважає, що з відповідача підлягає стягненню лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3145,85 грн. з урахуванням вже стягнутих із заробітної плати коштів в сумі 773,28 грн., тобто у розмірі 2371,72 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримає в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити частково з підстав, викладених у відзиві. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.12.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 490929085, згідно якого Банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3475,19 грн., зі строком користування до 16.12.2019 року, зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 39,99 % річних. Повернення тіла кредиту і процентів, згідно п.2.6 кредитного договору та графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору), передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів рівними частинами у розмірі 134,44 грн. до 16 числа кожного місяця. 14 листопада 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір факторингу № 1, згідно якого ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором від 15.12.2014 року № 490929085, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , що підтверджується також витягом Додатку 1 до договору факторингу. 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста» був укладений договір факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА, згідно якого ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги до відповідача щодо реального та належного виконання обов`язків за кредитним договором від 15.12.2014 року № 490929085. Відповідно до п.2.1 договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА, ТОВ «ФК «Веста» в порядку та на умовах, визначених цим договором зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Кредитні ініціативи» за плату, та набуває право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до цього Договору. При цьому до ТОВ «ФК «Веста» переходять всі права, які належать ТОВ «Кредитні ініціативи» за основними договорами, на передбачених ними умовах, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів. Із матеріалів справи також вбачається, що 16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 16-01/19/1, згідно п. 2.1 якого останній набуває належне ТОВ «ФК «Веста» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1, що додається до даного договору. При цьому сторони погодили, що до ТОВ «Вердикт Капітал», як до нового кредитора, переходять всі права, які належать первісному кредитору за основними договорами (п.1.1. - кредитні договори, права вимоги за якими відступаються на підставі даного договору), на умовах, передбачених основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів. Згідно з п.п.2.3 п.2 договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, право вимоги вважається відступленим новому кредитору з дати підписання даного договору, але не пізніше дати здійснення повної оплати новим кредитором ціни прав вимоги відповідно до п.4.2 цього договору. На дату підписання договору, після здійснення повної оплати новим кредитором ціни прав вимоги відповідно до п.4.2 цього договору, сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників, за формою, встановленою в додатку № 2 цього договору. Відповідно до витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток №1-1 до договору прав вимоги № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року), за № 42833 було відступлено право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 490929085 від 15.12.2014 року у розмірі суми основної заборгованості за договором 3277,30 грн., сума заборгованості по відсоткам 4347,66 грн. та залишку по пеням та штрафам 7824,30 грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість [PERSON] станом на 09 березня 2021 року, становить - 11 875,83 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 3145,85 грн., заборгованість з пені - 7824,33 грн., нараховані 3 % річних - 295,23 грн. та втрати від інфляції - 610,42. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, згідно положень статті 625 ЦК України. Таким чином, як позичальник, так і боржник зобов`язані виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та чинного законодавства. У статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. З наданих позивачем доказів встановлено та не заперечувалось самим відповідачем, що [PERSON] дійсно було укладено кредитний договір з ПАТ «Альфа Банк», отримано кредитні кошти. 14.11.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу №1, 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Фінансова компанія «Веста» укладений договір факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА, 16 січня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги №16-01/19/1. Отже, позивач надав суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за вказаним кредитним договором, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини, суд вважає, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів. Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 09 березня 2021 року, заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Вердикт Капітал» за тілом кредиту становила 3145,85 грн., яка є незмінною з часу відступлення права вимоги ПАТ «Альфа Банк» та виникла у період з 16.01.2015 року по 16.12.2019 року. При цьому, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Як вбачається із матеріалів справи, повернення тіла кредиту і процентів, згідно п.2.6 кредитного договору та графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору), передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 134,44 грн. до 16 числа кожного місяця. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 16 числа місяця, що настає за розрахунковим. Оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Позовна заява подана до суду засобами поштового зв`язку 08.04.2021 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів по квітень 2018 року включно. При цьому, суд вважає, що позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з 16 квітня 2018 року до 16 грудня 2019 року, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у сумі 2265,23 грн., що виникла у вказаний період. Вирішуючи питання в частині заявлених вимог щодо стягнення заборгованості з пені в сумі 7824,33 грн., суд вважає їх такими, що не підлягають з огляду на наступне. Згідно витягу Додатку 1 до Договору факторингу від 14.11.2016 року ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором від 15.12.2014 року № 490929085, яке складається з суми основної заборгованості 3277,30 грн. та суми заборгованості за процентами в сумі 1517,64 грн., що разом складає суму боргу 4794,94 грн. При цьому на момент відступлення права вимоги ПАТ «Альфа-Банк» не було нараховано заборгованості по пені, а отже новий кредитор ТОВ «Кредитні ініціативи» не набув права вимоги пені та окремого права щодо її нарахування. Відповідно до положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як зазначено у пункті 2.1. Договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, сторони погодили, що до Нового кредитора переходять всі права, які належать Первісному кредитору за Основними договорами, на умовах, передбачених Основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами Основних договорів. Таким чином, всі наступні нові кредитори як ТОВ «Кредитні ініціативи», так і ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт капітал» не набули права самостійного нарахування пені боржнику [PERSON] , а отже в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені в сумі 7824,33 грн. слід відмовити. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18 міститься правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. З аналізу наведених вище норм закону, вбачається, що право на застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних у кредитора виникає саме з моменту закінчення строку дії договірних правовідносин, тобто, у даному випадку з 16.12.2019 року. Суд не погоджується із наданим ТОВ «Вердикт Капітал» розрахунком суми інфляційних втрат та 3% річних, що здійснені за період з 09.03.2018 року, оскільки розрахунок інфляційних втрат та 3% річних має бути розрахований за період з 16.12.2019 року (закінчення строку дії договору) по 09.03.2021 року (межі позовних вимог), виходячи з наступного розрахунку: -за період з 16.12.2019 року по 31.12.2019 року (15 днів): 2265,23 грн. / 100 х 3 / 265 днів *15днів (кількість днів в періоді) = 2,79 грн.; -за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року (повний рік): 2265,23 грн./ 100 х 3 * 1 = 67,96 грн.; - за період з 01.01.2021 року по 09.03.2021 року (68 днів): 2265,23 грн./ 100 х 3 /365 днів * 68 днів (кількість днів в періоді) = 12,66 грн. Таким чином, за період з 16.12.2019 року по 09.03.2021 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в загальній сумі 83 грн. 41 коп. Перевіряючи наведені позивачем розрахунки інфляційних втрат, суд також не погоджується з ними, та вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 204 грн. 32 коп. інфляційних втрат за період з 16.12.2019 року по 09.03.2021 року, виходячи з наступного. Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Сукупний індекс інфляції у період з 16.12.2019 року по 09.03.2021 року дорівнює 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% = 109,02 % 2265,23 грн. (сума боргу) ? 109,02 % (сукупний індекс інфляції) / 100% - 2265,23 грн. (сума боргу) = 204,32 грн. Таким чином, загальна сума позовних вимог, що підлягає задоволенню становить 2552,96 грн. та складається з: 2265,23 грн. заборгованості за тілом кредиту в межах строку позовної давності; 3% річних в сумі 83,41 грн. та 204,32 грн. інфляційних витрат. При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на необхідність врахування вже стягнутої з неї суми на користь позивача в розмірі 773,28 грн., оскільки докази на підтвердження вказаних обставин, всупереч ч.9 ст.183 ЦПК України не були направлені позивачу, крім того зі змісту доданої відповідачем фотокопії із застосунку «ДІЯ» неможливо встановити дату сплати та цільове призначення цих коштів. На підставі ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 487,98 грн. у пропорційному порядку від заявленої ціни позову 11875,83 грн. до задоволених позовних вимог, виходячи з такого розрахунку (2552,96*2270/11875,83). Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на свою користь суми понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. На підтвердження понесення таких витрат надано наступні докази: - Договір № 05-03/2021 про надання правової допомоги від 05 березня 2021 року, укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та АО «Лігал Ассістанс»; платіжне доручення № 195390019 від 02.04.2021 року на суму 200000 грн.; заявку на надання юридичної допомоги № 18 від 08.03.2021 року на суму 20000 грн (надані послуги - надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в позасудовому порядку - 1500 грн., надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в судовому порядку - 1500 грн., надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти - 9000 грн (3 години), складення позовної заяви про стягнення боргу, підготовка та друк необхідних документів - 8000 грн (4 години); Витяг з Акту № 1 про надання юридичної допомоги від 23.03.2021 року на загальну суму 20000 грн., відповідно до переліку послуг, викладеному у заявці. Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позові вимоги підлягають частковому задоволенню, витрати на правничу допомогу мають бути стягнуті також пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Крім того, суд виходить з вимог співмірності, з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та вважає, що розмір гонорару в 20000 грн. є необґрунтованим та явно завищеним, оскільки сума гонорару адвоката майже вдвічі перевищує ціну позову. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму витрат на правову допомогу, пропорційно до задоволеної суми позовних вимог в розмірі 2552,96 грн., а всього судові витрати на суму 3040,94 грн. (2552,96 грн.+487,98 грн.)

Outcome: partial