Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що у неї з відповідачем є спільна дитина: донька [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2017 року між нею та відповідачем було розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею та знаходиться на повному її утриманні, відповідач грошей на утримання дитини їй не надає, ніякої допомоги на участь у вихованні та освіті дитини не здійснює. На сьогоднішній день вона не в змозі самостійно утримувати дитину та повністю повноцінно забезпечувати її матеріально, оскільки її зарплати ледве вистачає на існування. Відповідач є здоровий, спроможний, працювати та приймати участь в утриманні їх спільної дитини, його матеріальний стан є задовільним. На утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів родини не має, ніяких стягнень за виконавчими документами з нього не провадиться. На підставі викладеного позивачка звернулася до суду з цим позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви і до повноліття дитини, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правничу допомогу у розмірі 900 гривень. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 134 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності позивача на підставі наявних у справі доказів. Від відповідача надійшла заява в якій він визнав позовні вимоги, просив проводити розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 04 листопада 2011 року сторони зареєстрували шлюб у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 656, який 08 лютого 2017 року було розірвано, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 21 лютого 2017 року (а. с. 6-7). Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1137 (а. с. 8). [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або проживання № 5391 від 07 жовтня 2021 року, виданою Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області (а. с. 9). Відповідно до ч. ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789\~ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст.\~141\~Сімейного кодексу\~України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно із ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У роз`ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~"Про\~застосування судами\~окремих норм\~СК України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів" та ст.\~182\~СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. У цьому випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має. Відповідно до ст.\~183\~СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192\~СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд враховує п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, в якому судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Враховуючи встановлені судом обставини, та виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості, та беручи до уваги ту обставину, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на дитину у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач, будучи, батьком дитини зобов`язаний її матеріально утримувати та не заперечував проти задоволення позову. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, а також те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на утримання дитини з дня подання позову до суду, тобто з 14 січня 2022 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264, п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. У відповідності до вимог ч. 6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із ст.\~141\~ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі за одну майнову вимогу у розмірі 992 грн. 40 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137\~ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 8 статті 141\~ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Верховний Суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. На підтвердження факту надання адвокатом позивачу професійної правничої допомоги суду надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 498 від 15 травня 2013 року, видане приймак Сергію Миколайовичу відповідно до якого має право на заняття адвокатською діяльністю та розписку на підтвердження отримання адвокатом від [PERSON] грошові кошти у розмірі 900 гривень за надання правничої допомоги (а. с. 13). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, пропорційність витрат до предмета спору, беручи до уваги, що позов задоволено повністю, та

Outcome: approved