Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

25.01.2022 позивач звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку (зареєстрований судом 01.02.2022), мотивуючи тим, що 21.07.2008 між ПАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] укладено кредитний договір №531/П/33/2008/840. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 21.07.2008 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Губенко Т.А., реєстр № 3344. Відповідно до умов договору квартира загальною площею 34,90 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , надана в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №531/П/33/2008/840. Отримавши кредит позичальник не виконував своїх зобов`язань, внаслідок чого виникла заборгованість 72530,26 дол. США, що еквівалентно курсу НБУ станом на 21.04.2020 становила 1963930,87 грн. 21.04.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Комерційний банк «Надра» укладено Договір №GL3N415722, про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. зареєстрований в реєстрі за № 615, згідно якого банк відступає новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та заставодавців (іпотекодавців), поручителів. Відповідно до Договору ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право Кредитора за кредитним договором № 531/П/33/2008/840 від 15.08.2008, укладеного з [PERSON] та набуло право іпотекодержателя за іпотечним договором від 21.07.2008, посвідченим Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Губенко Т.А., зареєстрованим в реєстрі № 3344. Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» являється новим кредитором [PERSON] за кредитним договором №531/11/33/2008/840 та новим іпотекодержателем за договором іпотеки, та має намір скористатись правами кредитора та іпотекодержателя, наданими чинним законодавством і звернути стягнення на вищезазначене майно. Однак, згідно з інформацією, отриманою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо предмету іпотеки зареєстровано обтяження 19.16.2014, на підставі постанови про накладення арешту ВП № 43346388 від 05.06.2014 Відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ у Київської області накладено арешт. Арешт накладено в рамках виконавчого провадження, щодо [PERSON] .11.01.2021 на адресу Білоцерківського МВ ДВС направлено адвокатський запит, щодо надання більш детальної інформації, щодо наявного арешту. Згідно відповіді № 4044 від 20.01.2021 відповідно до даних АСВП у період 15.05.2014 по 05.08.2015 па примусовому виконанні у відділі перебував виконавчий лист №1653 виданий 25.12.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ « НАДРА» заборгованості 617682,10 грн. (ВП №43346388). 05.08.2015 державним виконавцем прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» знищено за терміном зберігання. Підстави для відновлення провадження відсутні. Чинність записів про арешт в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які зареєстровані після реєстрації запису про іпотеку, обмежують права та законні інтереси позивача, як стягувача за кредитним договором та іпотекодержателя предмета іпотеки, що виражається у неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки без зняття арешту з майна. Тому, просив звільнити нерухоме майно (предмет іпотеки) з під арешту та зняти заборону відчуження з нерухомого майна, належного на праві власності [PERSON] , що перебуває в іпотеці ТОВ «ФК ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на підставі договору іпотеки від 21.07.2008 шляхом виключення із Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записів про обтяження, а саме: реєстраційний номер обтяження: 6062463, зареєстрований 19.06.2014, постанова серія та номер ВП № 43346388, видана 05.06.2014, щодо нерухомого майна: квартири загальною площею 34,90 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у розмірі 2481,00 грн. 23.02.2022 судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 03.05.2022 представник відповідача, адвокат Коннова Ніна Іванівна, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, дійсно 21.07.2008 між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір №531/П/33/2008/840. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки від 21.07.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Губенко Т.А., реєстр 3344. Відповідно до умов договору квартира загальною площею 34,90 кв.м., що за адресою [ADDRESS] надана в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №531/П/З3/2008/840.21.04.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ «КБ «Надра» укладено договір про відступлення прав вимог, згідно якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває право вимоги Банку до позичальників та заставодавців (іпотекодавців), поручителів. Відповідно до даного договору ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло право кредитора за кредитним договором №531/П/З3/2008/840 від 15.08.2008 укладеного з [PERSON] та набуло право іпотекодержателя за іпотечним договором від 21.07.2008. Позивач в особі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» вважає, що [PERSON] не виконала умови договору. Відповідно до п.5.1. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнянь, наданих Іпотекодержателю за цим договором.Відповідно до зазначеного в позовній заяві - чинність записів про арешт у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які зареєстровані після реєстрації про іпотеку, обмежують права та законні інтереси позивача, що виражається у неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки без зняття арешту з майна що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якої у разі закінчення виконавчого провадження згідно із ст. 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, повернення виконавчого документа стягувачу згідно із ст. 40 цього Закону, повернення виконавчого документу до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав згідно із ст. 41 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також проводяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Таким чином, позивач сам зазначає, що відповідно до норми статті, на яку він посилається, арешт з майна боржника припиняється державним виконавцем у випадках, крім повернення виконавчого документа стягувачу. Згідно відповіді №404 від 20.01.2021 відповідно до даних АСВП у період з 15.05.2014 по 05.08.2015 на примусовому виконанні перебував виконавчий лист №1653 виданий 25.12.2013, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості в розмірі 617682,10 грн. (ВП №4346388) та 05.08.2015 державним виконавцем прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч. 1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавче провадження знищено за терміном зберігання. Крім того, чинність запису про арешт у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які зареєстровані після реєстрації про іпотеку, ніяким чином не обмежують права та законні інтереси позивача.Так, 3 липня 2018 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», згідно з пунктом 10 розділу 1 цього Закону частину четверту статті 24 Закону №1952-IVпарламент доповнив пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі «державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем». Таким чином, іпотекодержатель, зокрема і новий кредитор, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи, може безперешкодно реалізувати право на задоволення своїх вимог до боржника переважно перед іншими його кредиторами, зокрема, шляхом реєстрації права власності за ним на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання упорядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». За змістом зазначеного припису пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону №1952-IV обтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки за банком або іншою фінансовою установою, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним (зокрема і за новим кредитором, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи) права власності на цей об`єкт. Саме така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.06.2021 № 346/1305/19. Отже, позивач не надав доказів того, що йому було відмовлено в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, тобто, що права та інтереси його порушені. А тому, його позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. На підставі викладеного просила відмовити в задоволенні позову. 11.05.2022 судом зарито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, за довіреністю у справі - Даніліна Наталія Сергіївна, в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 20.06.2022 надала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити без участі позивача та його представника за наявними у справі матеріалами. Представник відповідача, адвокат Коннова Ніна Іванівні, в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 20.06.2022 подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та відсутності відповідача, просила також відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа - Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за їх відсутності та письмових пояснень щодо спору не подала. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 21.07.2008 між ПАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №531/П/33/2008/840, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Губенко Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 3344, згідно якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку\~ предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 34,90 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 21.04.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Комерційний банк «Надра» було укладено Договір №GL3N415722, про відступлення права вимоги, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Мурською Н.В. зареєстрований в реєстрі за №615, згідно якого банк відступає новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та заставодавців (іпотекодавців), поручителів. Відповідно до Договору ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»\~ набуло право кредитора за кредитним договором №531/П/33/2008/840 від 15.08.2008, укладеного між [PERSON] і ПАТ «Комерційний банк «Надра» та набуло право іпотекодержателя за іпотечним договором від 21.07.2008, посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Губенко Т.А., зареєстрований в реєстрі № 3344. Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» являється новим кредитором [PERSON] за кредитним договором №531/11/33/2008/840 та новим іпотекодержателем за договором іпотеки. Вищезазначені обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с. 8-10, 13-14) та визнаються сторонами. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 11-12), вбачається, що позивач - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» є іпотекодержателем майна боржника [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , та 19.06.2014 зареєстровано обтяження, номер запису про обтяження: 6062463 (спеціальний розділ); вид обтяження: арешт нерухомого майна; підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №43346388, виданий 05.06.2014, видавник: МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ; опис предмета обтяження: квартира [ADDRESS] ; особа, майно якої обтяжується: [PERSON] . З відповіді Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №4044 від 20.01.2021 (а.с. 15), вбачається, що відповідно до даних АСВП у період 15.05.2014 по 05.08.2015 на примусовому виконанні у відділі перебував виконавчий лист №1653, виданий 25.12.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ « НАДРА» заборгованості в розмірі\~ 617682,10 грн. (ВП №43346388) та 05.08.2015 державним виконавцем прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавче провадження знищено за терміном зберігання. Підстави для відновлення провадження відсутні. При вирішенні спору суд виходить з наступного. В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Так, особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18. Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у позовній заяві стверджує, що записи про арешт на квартиру у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна створило перешкоди їм як іпотекодержателю у реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі пункту 5.3.договору іпотеки, оскільки іпотекодержатель має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки і таке право підлягає захисту в тому числі і шляхом зняття арешту з предмету іпотеки, накладеного в забезпечення виконання вимог інших кредиторів, які не є іпотекодержателями, а тому просили звільнити квартиру (предмет іпотеки) з-під арешту. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача з наступних підстав. Ст. 546 та ст. 575 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Окремим видом застави є іпотека. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки). Відповідно до ч. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки).Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку». Так, згідно п. 5.3 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, державна реєстрація договору іпотеки була здійснена 21.07.2008 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Губенко Т.А. (номер запису про іпотеку: 36308141), тоді як 19.06.2014 зареєстровано обтяження, арешт нерухомого майна, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ ВП №43346388 від 05.06.2014. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV) однією з підстав для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, 03.07.2018 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» (№ 2478-VIII) та згідно з пунктом 10 розділу І цього Закону частину четверту статті 24 Закону № 1952-IV парламент доповнив пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі «державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону). Згідно з пунктом 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Закон був опублікований 3 листопада 2018 року, набрав чинності 4 листопада того року та був введений у дію 4 лютого 2019 року. Отже, іпотекодержатель, зокрема і новий кредитор, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи, може безперешкодно реалізувати право на задоволення своїх вимог до боржника переважно перед іншими його кредиторами, зокрема, шляхом реєстраціїправа власності за ним на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». За змістом зазначеного припису п. 7 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV) обтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки за банком або іншою фінансовою установою, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним (зокрема і за новим кредитором, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи) права власності на цей об`єкт. Правова позиція викладена Великою палатою Верховного Суду в постанові від 08.06.2021 № 346/1305/19. Отже, за змістом п. 7 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV) станом на день звернення до суду позивача, який 21.04.2020 набув від банку права іпотекодержателя щодо іпотеки, зареєстрованої за банком ще 21.07.2008, наявність обтяження речових прав на квартиру, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника, не може бути підставою для відмови товариствуу державній реєстрації права власності на квартиру у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Така підстава для відмови існувала до моменту введення в дію 4 лютого 2019 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування». Накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності, передбачених Законом України «Про іпотеку» (постанови Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 761/31581/19, від 27.11.2019 у справі № 331/3944/18). Наявність арешту, накладеного на предмет іпотеки, не порушує пріоритетного права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки (постанови Верховного Суду від 4 березня 2021 року у справі № 2-6875/10, від 10 лютого 2021 року у справі № 686/1953/13-ц). Тобто, накладений арешт на квартиру [ADDRESS] , не порушує зареєстровані права та інтереси іпотекодержателя ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на зазначене вище майно, які можуть бути задоволені згідно з їх першочерговим пріоритетом шляхом звернення стягнення в позасудовому порядку, у відповідності до ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку». За ч.1 ст.15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.2\~ ст.16 ЦК України - суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16. Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Отже, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не довело належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів, зокрема, їхніх прав іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки через накладення на арешту на квартиру постановою про арешт майна боржника. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню,

Outcome: dismissed