Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області за підсудністю з Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області надійшли матеріали за позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій позивачка просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки Seat Altea XL TSI, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , який був придбаний подружжям 20.04.2020 року, у сумі 85188 грн; припинити право власності [PERSON] на Ѕ частину вказаного автомобіля марки Seat Altea XL; визнати право власності на вказаний автомобіль за відповідачем [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином про дату, час та місце розгляду судового засідання, та надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, просила задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 3\~ст. 131 ЦПК України\~учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно п. 1 ч. 3\~ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи викладене, та зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі, зареєстрованому 08.04.2017 Новоград-Волинським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за актовим записом № 58. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.11.2020 року по справі №285/3934/20 шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу подружжям було набуто майно автомобіль марки Seat Altea XL TSI, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , який був придбаний подружжям 20.04.2020 року . Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником даного автомобіля являється відповідач [PERSON] . Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем, а згоди щодо користування і розпорядження спірним майном сторони не дійшли, єдиним способом захисту своїх прав є звернення до суду для визнання за позивачем [PERSON] права власності на Ѕ частину автомобіля марки Seat Altea XL TSI, 2009 року випуску. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70\~СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до п. 25 ППВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. За положеннями статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. Разом із цим, право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи. Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставить право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників й мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі N 210/4854/15-ц (провадження N 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі N 487/6195/16-ц (провадження N 61-46326св18). Позивач висловила в позові свою вільну та беззаперечну згоду на отримання від відповідача грошової компенсації за 1/2 частку вартості автомобіля та не заперечувала щодо припинення свого права власності на автомобіль з часу повного отримання такої компенсації. На час розгляду спору сторони не укладали жодних договорів з приводу спірного майна, не узгоджували способу розподілу спірного майна в натурі та його вартості. Автомобіль зареєстровано за відповідачем, який володіє та користується ним. Позивач позбавлена можливості здійснення своїх прав на спірне майно, оскільки не має доступу до транспортного засобу та фактично не володіє і не користується спільним майном. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації за належну їй частку у автомобілі, позивач зазначила вартість транспортного засобу\~170\~376,00 гривень, як середня ринкова, яка приймається судом до уваги при визначенні суми грошової компенсації. Суд погоджується з заявленою позивачем вартістю даного автомобіля, виходячи з наявних у матеріалах справи відомостей про розміщення в мережі Інтернет (шляхом оголошення про продаж на спеціалізованому сайті для продажу автомобілів https://auto.ria.com) з метою продажу даного спірного майна - автомобіля марки Seat Altea XL TSI, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , де вказано вищезазначену суму коштів, які планується отримати від продажу цього спірного майна. При цьому Ѕ частка від вищевказаної суми становить 85188,00 грн., як і зазначила позивачка в позовній заяві. Питання визначення вартості автомобіля шляхом призначення судом автотоварознавчої експертизи з моменту звернення позивача до суду (14.05.2022 року) сторонами не заявлялось. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд, врахувавши практику Верховного Суду, факт згоди позивачки на одержання грошової компенсації, а також те, що вона особисто не користується транспортним засобом, який є спільною частковою власністю, дійшов висновку про те, що спірний транспортний засіб є об`єктом їх права спільної часткової власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної часткової власності на автомобіль і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно. Враховуючи зазначене, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні правомірними, такими що відповідають способу захисту прав та інтересів позивача, не порушують права та свободи відповідача, тому позов необхідно задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати по справі, а саме 992 гривні 40 коп. судового збору. На підставі викладеного ст.ст. 60, 63, 65, 70, 71 СК України, ст.ст. 321, 328, 356, 358, 361, 364, 365, 368 ЦК України, п. 22-25 ППВСУ від 21.12.2007 N11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя,

Outcome: approved