Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , з позовом до Марганецького відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Приватного підприємства «Ремсервіс - АТП 11211», Виконавчого комітету Марганецької міської ради про визнання дій (бездіяльності) посадових осіб протиправними, такими , що порушують права, свободи, інтереси стягувачів у виконавчому провадженні та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в Марганецькому міському відділі виконавчої служби перебувають виконавчі листи № 2/180/154/2017, 180/2206/16 від 18 січня 2018 року, видані Марганецьким міським судом Дніпропетровської області про стягнення з приватного підприємства «Ремсервіс- АТП 11211» на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 20000 гривень, на користь [PERSON] , в особі опікуна [PERSON] , моральної шкоди в сумі 20000 гривень, на користь [PERSON] , в особі опікуна [PERSON] , моральної шкоди в сумі 20000 гривень. В зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду він неодноразово звертався до начальника Марганецького ВДВС, керівника управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, Міністра юстиції України, міського голови Жадько О.А., її заступника Приймака А.В. , Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області. Дії (бездіяльність) посадових осіб відповідачів є протиправними та ними завдано моральну шкоду в розмірі 100000 гривень, кожному. Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 січня 2020 року відкрито провадження по справі. 18 лютого 2020 року відповідачем - Марганецьким міським відділом державної виконавчої служби надано відзив на позовну заяву, згідно якого державним виконавцем здійснюються дії, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», є незрозумілим якими діями порушені права позивачів, тому в задоволенні вимог просить відмовити. 25 лютого 2020 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив. 26 лютого 2020 року позивачем [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої збільшив розмір моральної шкоди до 2 000 000 гривень, кожному. 6 липня 2021 року [PERSON] набув цивільної процесуальної дієздатності. 7 лютого 2022 року [PERSON] подав заяву про те, що наполягає на позовних вимогах у цивільній справі № 180/99/20, просить їх задовольнити, розглядати справу без його участі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити, суду пояснив, що рішення суду про стягнення коштів постановлено судом 28 листопада 2017 року, на протязі 4 років рішення не виконано. Він інвалід 2 групи, являвся опікуном 2 дітей, діти хворіли, не було коштів, страждають 5 років. Підстава для звернення до суду - невиконання рішення суду. Дії (бездіяльність) державного виконавця в порядку, визначеному ЦПК не оскаржував. Відносно посадових осіб ПП «Ремсервіс - АТП 11211» внесені відомості до ЄРДР за невиконання рішення суду, триває досудове слідство. Виконавчий комітет повинен проводити контроль за діяльністю ПП «Ремсервіс АТП- 11211», але це не здійснював. Представник неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити на підставці Конституції України, ст.16,22,23 Цивільного кодексу України. Представник Марганецького ВДВС - державний виконавець Ульянков С.Г. проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити, суду пояснив, що розділом 7 ЦПК України передбачено судовий контроль за виконанням судових рішень. Ст.447 ЦПК України передбачає право сторони виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що дії(бездіяльність) державного виконавця під час виконання судового рішення такою, що порушує права чи свободи. Позивач зазначеним право не скористався, до суду не звертався. Позов не відповідає правовідносинам, які склалися. Представник ПП «Ремсервіс АТП 11211» в судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник Виконавчого комітету Марганецької міської ради Топчій Н. позов не визнала в повному обсязі, суду пояснила, що відповідно до ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування» перевізники залучаються на договірних засадах, з ПП «Ремсервіс АТП 11211» договір розірвано 22.10.2014 року, з того часу договори на перевезення не укладались. Згідно Постанови КМУ № 176 від 18.02.1997 року державний контроль за дотриманням передбачених Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту вимог покладається на Укртрансбезпеку, Національну поліцію та органи Держпродспоживслужби, тому виконком не має права втручатися в господарську діяльність суб`єкта господарювання. Суд вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, визначеним ст.16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Судом встановлено, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року визнано дії ПП «Ремсервіс АТП 11211» неправомірними, стягнуто з ПП «Ремсервіс АТП 11211» на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожному, моральну шкоду в сумі 20000 гривень. 26 січня 2018 року державним виконавцем Марганецького МВДВС головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ульянковим С.Г. винесено постанови про відкриття виконавчого провадженння про стягнення коштів з ПП «Ремсервіс АТП 11211», про що повідомлено стягувача та боржника. Статтею 447 ЦПК України, ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право сторони виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою , якщо вважає, що рішенням, дією, бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 «Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби». [PERSON] із скаргами до суду не звертався, дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконання рішення суду незаконними не визнавалися. Доказів незаконності дій (бездіяльності) державного виконавця під час виконання рішення суду не надано, тому підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає. В частині позовних вимог до виконавчого комітету щодо не проведення державного контролю за діяльністю ПП «Ремсервіс АТП 11211» суд виходить з наступного. Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини третьої статті 35 Закону України "Про автомобільний транспорт" перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані, зокрема, проводити конкурс на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування та забезпечувати укладання договору на автобусних маршрутах загального користування із автомобільним перевізником - переможцем конкурсу на міських, приміських та міжміських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), чи надання дозволу на приміських та міжміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), та забезпечувати контроль за виконанням ним умов договору чи дозволу. Згідно п.10 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. N 176, державний контроль за дотриманням передбачених Правилами вимог покладається на Укртрансбезпеку, Національну поліцію та органи Держпродспоживслужби. Виконавчий комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області не наділений повноваженнями здійснювати державний контроль перевізників, тому підстав для визнання бездіяльності посадових осіб щодо нездійснення контролю немає, і позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до ПП «Ремсервіс АТП 11211» не підлягають задоволенню, оскільки згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 20 ЦК України передбачено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Частиною 2 ст.16 ЦК України закріплений перелік способів здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим, зазначений в статті перелік способів захисту не є вичерпним. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, з урахуванням положень ст.ст.15, 16 ЦК України, пред`явлення позову про визнання бездіяльності по невиконанню рішення суду, не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи та не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Оскільки вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання протиправною бездіяльності, то такі вимоги не підлягають задоволенню, при цьому суд також враховує, що позивач на підтвердження завдання моральної шкоди не обґрунтував розмір такої шкоди. Крім того, згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У відповідності до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад,ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність»(2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до ч.2 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Від імені держави Україна діють уповноважені органи, аналогічні висновки викладні в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження№ 14-6цс18), від 09 червня 2018 року у справі№ 910/23967/16 провадження № 12-110гс18, справа № 308/5414/16-ц провадження №61-31305св18 від 09 жовтня 2019 року. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди позивачу (при доведенні неправомірних дій відповідачів, наявності моральної шкоди та її розміру), покладається не на посадову особу або орган державної влади чи місцевого самоврядування, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Як вбачається з позовної заяви, позивач звертаючись з позовом посилався на неправомірність дій та бездіяльність органів державної виконавчої служби, органів місцевого самоврядування та просив стягнути грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти з віжповідних юридичних осіб, що не відповідає нормам законодавства та в цій частині вимоги є таким, що предявленні до неналежного відповідача. Згідно ст.141 ЦПК України у зв`язку з тим, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору та йому у задоволенні позову відмовлено, судові витрати компенсуються за рахунок держави, з позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір на користь держави (при зверненні до суду не було сплачено, оскільки звертався опікун, як представник неповнолітнього, [PERSON] набув цивільної дієздатності, позов підтримав).

Outcome: approved