Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-13 00:00:00

Адвокат Соломонюк С.А., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом про зобов`язання Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» за свій рахунок встановити [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] індивідуальний газовий лічильник. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 3000,00 грн. В обгрунтування вимог вказано, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» є оператором газорозподільної системи, що здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу та згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний встановити квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Однак, АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» відмовив позивачу у встановленні індивідуального лічильника посилаючись на те, що за адресами, де встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства, облік газу вважається забезпеченим відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», що не передбачає встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства. Позивач, не погоджуючись з відмовою відповідача встановити індивідуальний газовий лічильник, звернувся до суду. Представник відповідача 16.11.2021 надав відзив на позовну заяву згідно якого позовні вимоги не визнає, просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що комерційний облік природного газу споживачам категорії населення за адресою: [ADDRESS] забезпечено шляхом встановлення за рахунок відповідача будинкового вузла обліку 01.03.2017. Таким чином, вимога здійснити встановлення індивідуального вузла обліку за цією адресою є вимогою щодо подвійного забезпечення обліку за рахунок оператора ГРМ, що не передбачено. Звертаючись до суду, позивач не надав жодного доказу, який би свідчив про його відмову або заперечення щодо встановлення будинкового вузла обліку. Крім того, відповідач вказав, що у випадку, коли облік вже забезпечено за рахунок оператора та у спосіб передбачений відповідним законом, який діяв на момент встановлення будинкового ВОГ, волевиявлення споживача може полягати виключно у реалізації бажання встановити індивідуальний газовий лічильник за власний рахунок, що не суперечить діючим нормам законодавства. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Соломонюк С.А. в судове засідання призначене на 18.05.2022 року не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача в судове засідання призначене на 18.05.2022 року не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив у позові відмовити з наведених у відзиві підстав. Дослідивши надані сторонами докази, та пояснення судом встановлено наступні обставини. На підставі договору дарування від 29.01.2009 року, [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Для здійснення комерційного обліку в будинку [ADDRESS] 01.03.2017 було встановлено будинковий вузол обліку газу. В березні 2021 року [PERSON] звернувся до АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» із заявою про встановлення індивідуального лічильника обліку газу за адресою: [ADDRESS] . АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» в листі від 26.03.2021 вказало позивачу про те, що будинок забезпечено загальнобудинковим лічильником природного газу, підстав для встановлення індивідуального лічильника не має. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг. Як передбачено ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках, суб`єктами цього Закону є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. На момент звернення позивача із заявою від 11.03.2021 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про встановлення індивідуального газового лічильника стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачала, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. З вказаної норми закону вбачається, що саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 року № 2494, оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Аналізуючи викладене слідує, що зміст статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання - газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. Суд окремо відмічає, що постанова НКРЕКП від 31.03.2016 року №546, якою було затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових ВОГ згідно Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Житомиргаз» на 2016-2025 роки, не звільняє відповідача від обов`язку встановити індивідуальний газовий лічильник позивачу. Слід врахувати й те, що положення статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» має вищу юридичну силу ніж постанова НКРЕКП, а тому зобов`язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року, згідно закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, суд не погоджується з доводами відповідача викладеними у відзиві, що у останнього є термін встановити лічильник до 01.01.2023 року, оскільки редакція Закону 3533-VІ від 28.03.2021 визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі становитиме до 01.01.2023 року. Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у березні 2021 року, оскільки 11.03.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення індивідуального лічильника газу. Згодом, позивач отримав письмову відмову відповідача від 26.03.2021 на предмет встановлення лічильника, посилаючись на забезпечення будинку, в якому проживає позивач, загальнобудинковим лічильником природного газу, та вказав, що підстав для встановлення індивідуального лічильника за рахунок коштів газорозподільного підприємства немає. Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція Закону №3533-VІ, яка передбачала строк забезпечення комерційного обліку природного газу до 01.01.2021, визначивши, що комерційний облік має бути забезпечений індивідуальним газовим лічильником для населення, яке використовує природний газ тільки для приготування їжі. Наступна редакція Закону 3533-VІ, яка набрала чинності 28.03.2021, визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі продовжено до 1 січня 2023 року. Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діяла норма Закону 3533-VІ, яка покладала обов`язок на відповідача встановити у квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник для приготування їжі (до 01.01.2021). Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 08.12.2021 по справі №205/1694/17 не можуть бути враховані судом, оскільки висновки у зазначеній постанові ґрунтуються на інших обставинах, ніж у цій справі. На підставі викладеного, оскільки позивач висловив волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, відмова відповідача у задоволенні вимоги позивача не відповідає державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. Крім того, у позовній заяві представник просив стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу [PERSON] адвокатом Соломонюком С.А., а також акта наданих послуг від 15.02.2022 року, розмір вартості послуг становить 3000,00 грн (первинна консультація, складання заяви про встановлення лічильника, складення та направлення позовної заяви до суду, представництво в суді). У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив щодо стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтовував це тим, що позивачем не доведено належним чином розмір витрат на правничу допомогу. Судом встановлено, що адвокатом Соломонюк С.А. було проведено первинну консультацію з позивачем, підготовлено заяву до відповідача про встановлення індивідуального газового лічильника, підготовлено та подано до суду позовну заяву по справі, адвокат з`являвся на всі судові засідання які були призначені судом до розгляду . За таких обставин, суд вважає обґрунтованим розмір наведених витрат на правову допомогу та стягує їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved