Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

20 травня 2022 року заявниця звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт належності [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 18.08.1963 року, яке свідчить, що 18 серпня 1963 року між заявником [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та померлим [INFO] [PERSON] , був укладений шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження Приморським районним відділом запису актів цивільного стану м. Одеси, зроблено відповідний запис за № 1427. Місце реєстрації шлюбу - Приморський районний відділ РАЦСУ м. Одеси. У своїй заяві посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , після смерті якого відкрилась спадщина на майно, яке складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,250 га, на якій він розташований за [ADDRESS] , земельної ділянки, площею 0,4304, розташованої за тією ж адресою та іншим майном. Зазначає, що з метою отримання частки майна, що належала її чоловіку на момент смерті, у спадщину 22 листопада 2021 року вона звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини за законом, обов`язкової частки та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової Ірини Анатоліївни. Однак, приватним нотаріусом було виявлено розбіжності між відомостями, зазначеними в свідоцтві про шлюб та відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо прізвища нареченого [PERSON] та прізвища нареченої після реєстрації шлюбу [PERSON] (що зазначено в свідоцтві про шлюб), тому листом за № 64702-14 від 06.05.2022 року, заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даною заявою. Згідно автоматизованого розподілу справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 23 травня 2022 року відкрила провадження у справі. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник заявниці [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні вимоги заявника підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Заінтересовані особи [PERSON] та Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заяву підлягаючою задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 18 серпня 1963 року між заявницею [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] , був укладений шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за № 1427. Місце реєстрації шлюбу - Приморський районний відділ РАЦСУ м. Одеси, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 18.08.1963 року. [INFO] [PERSON] помер, про що Біляївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено відповідний актовий запис № 1178, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 листопада 2021 року. 22 листопада 2021 року заявниця звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової Ірини Анатоліївни із заявою про прийняття спадщини за законом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Однак, листом приватного нотаріуса Пучкової І.А. за № 64702-14 від 06.05.2022 року, заявниці [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. В зазначеному листі заявниці було повідомлено, що приватним нотаріусом Пучковою І.А. було встановлено, що під час отримання відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб дата складання 18 серпня 1963 року, номер актового запису 1427, укладений між [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], було виявлено розбіжності між відомостями, зазначеними в свідоцтві про шлюб та відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо прізвища нареченого [PERSON] та прізвища нареченої після реєстрації шлюбу [PERSON] (що зазначено в свідоцтві про шлюб). листом за № 64702-14 від 06.05.2022 року, заявниці [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, як вбачається з копії Свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 21 вересня 1940 року, виданого Армавірським відділом ЗАЦС Краснодарського краю та завіренного державним нотаріусом Армавіцької нотаріальної контори Моїсеевим А.А., вказано, що [PERSON] народився [INFO] , про що в книзі записів актів цивільного стану про народження зроблено запис 21 вересня 1940 року, про що проведена відповідна запис за № 1808. Батько: [PERSON] та мати [PERSON] . Крім того, у Військовому білеті серії ГИ № 052365 від 01 жовтня 1968 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Армавір Краснодарського краю, у розділі: «Сімейний стан» вказано: дружина: [PERSON] . У Військовому білеті серії НО № 0307345 від 15 лютого 1963 року на імя [PERSON] , [INFO] , у розділі «Сімейний стан» вказано: чоловік: [PERSON] , [INFO]. У Свідоцтві про право власності на житло від 24 грудня 1996 року, вказано, що квартира за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. Свідоцтво видано згідно розпорядження від 24.12.1996 року за № 90538, записано та зареєстровано в реєстраційну книгу за № 19-6540. У паспорті [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 24 червня 1997 року, виданого Київським РВ УМВС України в Одеській області, у розділі «Сімейний стан» вказано, що шлюб зареєстрований з [PERSON] , [INFO], 18.08.1963 року у відділу ЗАЦС Приморського району м.Одеси та зареєстрований 11.08.1982 року за адресою: [ADDRESS] . У копії паспорту на ім`я [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 20 серпня 2002 року, виданого Київським РВ УМВС України в Одеській області, у розділі «Сімейний стан» вказано, що шлюб зареєстрований з [PERSON] , [INFO], 18 серпня 1963 року у відділу ЗАЦС Приморського району м. Одеси та був зареєстрований 11.08.1982 року за адресою: [ADDRESS] . У копії Свідоцтва про народження рідної сестри померлого - [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 28.09.1938 року, виданого також Армавирським відділом ЗАЦС Краснодарського краю, також вказано прізвище " [PERSON] ", як і у померлого [PERSON] . Зазначена вище інформація свідчить про приналежність заявниці [PERSON] Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 18.08.1963 року, в якому вказано, що 18 серпня 1963 року між заявницею [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та померлим [INFO] [PERSON] , був укладений шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за № 1427, та свідчать про те, що між заявницею та померлим [INFO] [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб та заявниця є дружиною померлого [PERSON] . Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, відповідно до ст. 293 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 п. 5 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 Постанови за № 5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами. Суд розглядає справи про встановлення факту, згідно до ч. 1 п. 6 ст. 315 ЦПК України, щодо належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам статей 203, 275 ЦПК (за Кодексом 2004 р.) Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Проаналізувавши п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлений факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, щодо її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документів, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану, тощо). Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявниці важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них. З представлених заявником доказів вбачається, що його доводи є законними та обґрунтованими. Суд, розглядаючи справу повно, всебічно та об`єктивно, прийшов до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved