Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-22 00:00:00

Представник Таврійський національний університет ім. В.І. Вернадського (м.Київ, пр.. Перемоги, 10), звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] )про стягнення безпідставно отриманих коштів. Ціна позову - 85948 гривень 02 копійки. Позовна заява обґрунтована тим, що Державною аудиторською службою України проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського за період з 01.01.2016 по 30.04.2021.За результатами ревізії встановлені фінансові порушення, які відображені в акті ревізії від 01.09.2021 №000300-21/28 та вимогах про усунення порушень 06.10.2021 №000300-14/12761-2021, відповідно до яких, посадових осіб позивача зобов`язано здійснити заходи щодо відшкодування зайво отриманих коштів. Проведеною ревізією встановлено, що відповідно до наказу в.о. ректора Таврійського національного університету В.І.Вернадського [PERSON] від 14.09.2017 №650-к [PERSON] було прийнято 18.09.2017 на роботу на посаду секретаря юридичного відділу Університету. Згідно з наказом в.о.ректора Університету Казаріна В.П. від 04.06.2020року №80-к з вищевказаної посади відповідача було звільнено 30.06.2020 за угодою сторін. Отже, у період часу з 18.09.2017 по 30.06.2020 [PERSON] рахувалась працівником ТНУ імені В.І.Вернадського. Однак, як було виявлено Державною Аудиторською службою України, у зазначений період часу, працівником університету відповідач рахувалась формально, фактично на робочому місці не перебувала та трудову діяльність, передбачену посадою не здійснювала. При цьому, позивач вважає, що у зв`язку з безпідставним нарахуванням та виплатою відповідачу заробітної плати за період часу з 18.09.2017 до 30.06.2020 університету завдано збитків у загальній сумі 85 948,02 грн (вісімдесят п`ять тисяч сорок вісім гривень дві копійки). Позивач направив відповідачу листа з пропозицією добровільно сплатити борг, проте даний лист відповідач проігнорував. Ухвалою суду від 17.01.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження у справі з викликом сторін. 19.04.2022 року представником відповідача адвокатом Каленюк А.В. наручно в приміщенні суду було отриманно позов з додатками, ухвалу про відкриття провадження. Відповідач в судове засідання не з`явився про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. При цьому, на адресу суду 26.04.2022 надійшло клопотання від представника відповідача адвоката Каленюка А.В. в якому просив відкласти розгляд справи до закінчення воєнного стану, так як відповідачка перебуває на території Євросоюзу, у судовому засіданні бажає приймати участь, надати свідчення й докази особисто. Оскільки зібрати усі докази та подати відзив на позовну заяву без відповідача не можливі, ухвалу про прийняте рішення та інші будь які документи, що суд вважатиме за потрібне надати відповідачці чи її представникуна вказану електронну пошту або в соціальні мережі. Представник позивача в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до наступного висновку, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, що Державною аудиторською службою України проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського за період з 01.01.2016 по 30.04.2021.За результатами ревізії встановлені фінансові порушення, які відображені в акті ревізії від 01.09.2021 №000300-21/28 та вимогах про усунення порушень 06.10.2021 №000300-14/12761-2021, відповідно до яких, посадових осіб позивача зобов`язано здійснити заходи щодо відшкодування зайво отриманих коштів.Проведеною ревізією встановлено, що відповідно до наказу в.о. ректора Таврійського національного університету В.І.Вернадського [PERSON] від 14.09.2017 №650-к [PERSON] було прийнято 18.09.2017 на роботу на посаду секретаря юридичного відділу Університету. Згідно з наказом в.о.ректора Університету Казаріна В.П. від 04.06.2020року №80-к з вищевказаної посади відповідача було звільнено 30.06.2020 за угодою сторін. Отже, у період часу з 18.09.2017 по 30.06.2020 [PERSON] рахувалась працівником ТНУ імені В.І.Вернадського. Однак, як було виявлено Державною Аудиторською службою України, у зазначений період часу,працівником університету відповідас рахувалась формально, фактично на робочому місці не перебувала та трудову діяльність, передбачену посадою не здійснювала. При цьому, позивач вважає, що у зв`язку з безпідставним нарахуванням та виплатою відповідачу заробітної плати за період часу з 18.09.2017 до 30.06.2020 університету завдано збитків у загальній сумі 85 948,02 грн (вісімдесят п`ять тисяч сорок вісім гривень дві копійки). Позивач направив відповідачу листа з пропозицією добровільно сплатити борг, проте даний лист відповідач проігнорував. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Згідно з п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто, згідно з даною нормою закону поверненню підлягають лише кошти, якщо їх виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату, та в разі недобросовісності з боку набувача. За відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, такі кошти поверненню не підлягають. Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі №6-151цс13 та від 02.07.2014 року у справі № 6-91цс 14, яка, з точки зору ч.4 ст.263ЦПК України, має враховуватися судом. Виходячи з аналізу ст. 1215 ЦК України безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Частиною першою ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі наявності недобросовісності з боку набувача виплати. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 року у справі №545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже зазначене у ст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Оскільки підстави для стягнення з відповідача надмірно отриманих коштів відсутні, позов слід залишити без задоволення. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed