Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

позивач через свого представника адвоката Шалу Р.М., який діє на підставі ордеру серії ВС № 1088170 від 2 вересня 2021 року, звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання її права подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлої матері [PERSON] , а також визнання її права подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлого батька [PERSON] . Позов мотивує тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . За наявною у позивача інформацією на день смерті матері позивача залишилось спадкове майно: 1/5 частина квартири [ADDRESS] , на день смерті батька позивача залишилось спадкове майно: 1/5 частина квартири [ADDRESS] . Згідно з інформацією, отриманою позивачем у приватного нотаріуса Щебивовк О.О., яка веде спадкові справи спадкодавців [PERSON] і [PERSON] , спадкоємцями які прийняли спадщину померлих батьків позивача є: [PERSON] , який є спадкоємцем за законом першої черги спадщини [PERSON] і [PERSON] , а також спадкоємцем за заповітом спадщини [PERSON] ; [PERSON] , яка є спадкоємцем спадщини [PERSON] за заповітом; [PERSON] , яка є спадкоємцем спадщини [PERSON] за заповітом. 30 липня 2021 року позивач особисто подала приватному нотаріусу Щебивовк О.О. заяви про прийняття спадщини від померлої матері та від померлого батька, якими повідомила нотаріуса про прийняття нею спадщини від останніх. Натомість приватний нотаріус Щебивовк О.О. відмовилась прийняти подані позивачем письмові заяви, у зв`язку з чим позивач 30 липня 2021 року була змушена надіслати такі нотаріусу поштою. У відповідь на подані позивачем заяви приватний нотаріус Щебивовк О.О. надіслала їй листи, у яких зазначає, що з поданих позивачем заяв вбачається, що нею пропущено строк для прийняття спадщини, а оскільки у спадкових справах відсутні документи, які підтверджують факт прийняття позивачем спадщини у встановлений законом спосіб, та згоди усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на прийняття позивачем спадщини, позивачу потрібно звернутись до суду з метою реалізації спадкових справ. Тим самим на думку позивача приватний нотаріус Щебивовк О.О. заперечила її право на подання заяв про прийняття спадщини від померлої матері і від померлого батька по закінченні строку для прийняття спадщини, як це передбачено приписами ч. 2 ст. 1272 ЦК України, та відмовилась приймати заяви позивача про прийняття спадщини. При цьому позивач вважає, що вона, будучи особою, яка пропустила строк для прийняття спадщини, має право на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини на підставі приписів ч. 2 ст. 1272 ЦК України. Щодо належного позивачу права на подання заяви про прийняття спадщини від померлої матері вказує, що відмовляючи їй у праві подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини приватний нотаріус Щебивовк О.О. у своєму листі від 11 серпня 2021 року зазначила, що 30 липня 2021 року нею було отримано заяву від імені [PERSON] щодо згоди на прийняття позивачем спадщини та включення позивача в коло спадкоємців за законом, однак оскільки з матеріалів спадкової справи вбачалось, що спадкоємцями за законом крім [PERSON] та позивача є донька померлої [PERSON] , та був її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] , останній прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем на час відкритті спадщини, а відтак у зв`язку з його смертю позивач позбавлена можливості отримати згоду останнього на прийняття спадщини. Позивач з зазначеним доводами приватного нотаріуса Щебивовк О.О. не погоджується, оскільки на її думку з норм ЦК України можна зробити висновок, що надане спадкоємцеві, який прийняв спадщину, право надати згоду спадкоємцю, який пропустив встановлений строк для прийняття спадщини, на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини або відмовити у наданні такої згоди згідно з ч. 2 ст. 1272 ЦК України належить до кола немайнових прав спадкоємця, який прийняв спадщину. Таке право здійснюється спадкоємцем, який прийняв спадщину, самостійно, та припиняється у момент смерті спадкоємця, який прийняв спадщину, це право не входить до складу спадщини, а тому не може перейти до його спадкоємців. Відтак позивач вважає, що надане [PERSON] , як спадкоємцю, який прийняв спадщину [PERSON] , право надати згоду спадкоємцю, який пропустив встановлений строк для прийняття спадщини, на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини або відмовити у наданні такої згоди, було припинено у момент смерті останнього та не перейшло до його спадкоємців. Таким чином, та обставина, що позивач не може отримати згоди [PERSON] на подання позивачем заяви про прийняття спадщини від померлої матері у зв`язку із смертю [PERSON] не може бути перешкодою для реалізації позивачем наданого їй законом права на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після померлої матері по закінченні встановленого строку для прийняття спадщини, оскільки подання такої заяви позивачем не порушує прав інших осіб. Перешкодою для реалізації позивачем наданого їй законом права на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після померлої матері могла б бути відмова інших спадкоємців за законом, разом з тим після смерті [PERSON] єдиним живим спадкоємцем, який прийняв спадщину померлої матері позивача [PERSON] , є її син і рідний брат позивача [PERSON] , який звернувся до нотаріуса із відповідною письмовою заявою. Щодо належного позивачу права на подання заяви про прийняття спадщини від померлого батька вказує, що їй у праві подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від такого приватний нотаріус Щебивовк О.О. у листі від 11 серпня 2021 року зазначила, що 30 липня 2021 року нею було отримано заяву від імені [PERSON] щодо згоди на прийняття позивачем спадщини та включення позивача в коло спадкоємців за законом, з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцями за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. 22 грудня 2017 року за реєстраційним номером 5478, є [PERSON] , та за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О. Г. 21 грудня 2012 року за реєстраційним номером 1001, є [PERSON] та [PERSON] , позивач, як спадкоємець за законом, може отримати право на спадкування на майно, яке залишилося поза вказаними заповітами, або яке не прийняте спадкоємцями за заповітом, однак у спадковій справі відсутні згоди інших спадкоємців на прийняття позивачем спадщини. Таким чином на думку позивача приватний нотаріус Щебивовк О.О. також відмовила їй у праві подання заяви про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] по закінченню встановлених строків для прийняття спадщини, у зв`язку із відсутністю згоди на це спадкоємців за заповітом [PERSON] і [PERSON] . На думку позивача вищевказана відмова суперечить приписам закону, якими регламентовано порядок та умови спадкування спадщини за заповітом і за законом, а відтак не може вважатися правомірною. Вказує, що залучення до спадкування спадщини спадкоємців за законом, за наявності спадкоємців спадщини за заповітом, які прийняли спадщину, за жодних обставин не може порушити прав останніх, оскільки першочергове право на спадкування спадщини за заповітом гарантоване спадкоємцям за заповітом приписами закону (за винятком залучення до спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку). Спадкоємці за законом, залучені до спадкування спадщини поряд зі спадкоємцями за заповітом, отримують право на спадкування лише тієї частини спадщини, яка не охоплена заповітом, а також у разі визнання заповіту недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом. Враховуючи неможливість порушення прав на спадкування, надане спадкоємцям за заповітом у такому випадку вважає, що відмова спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, надати згоду спадкоємцеві за законом, який пропустив встановлений строк для прийняття спадщини, подати нотаріусу заяву про прийняття спадщину, може бути вчинена лише з наміром завдати шкоди такому спадкоємцеві за законом. При цьому вказує, що за наявною у позивача інформацією заповітами померлого батька позивача [PERSON] не охоплюється уся спадщина останнього, а саме частина квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на момент відкриття спадщини. Вважає, що залучення до спадкування спадщини померлого [PERSON] позивача, яка є донькою померлого і належить до першої черги спадкоємців за законом, жодним чином не вплине на права спадкоємців за заповітом спадщини померлого, оскільки у разі набуття нею прав спадкоємця за законом першої черги, вона отримає право на спадкування тільки тієї частини спадщини померлого, яка не охоплена заповітами. У зв`язку з наведеним відсутність згоди спадкоємців спадщини померлого [PERSON] за заповітами [PERSON] та [PERSON] на подання позивачем заяви про прийняття спадщини від померлого не може бути перешкодою для реалізації позивачем наданого їй права на подання нотаріусу такої заяви по закінченні встановленого строку для прийняття спадщини, оскільки подання такої заяви позивачем за жодних обставин не може порушити прав на спадщину спадкоємців за заповітом. Щодо надання відповідної згоди позивачу спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину, вказує, що єдиним таким спадкоємцем є син померлого [PERSON] , який надав свою згоду. Вищевказані обставини на думку позивача засвідчують те, що вона мала усі законні підстави для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлої матері. Відтак позивач вважає, що внаслідок безпідставного на її думку невизнання приватним нотаріусом наданого їй права подати нотаріусу заяви про прийняття спадщини від померлої матері [PERSON] та від померлого батька [PERSON] позивач позбавлена можливості реалізувати надані їй право на спадкування спадщини померлих батька і матері, а також право на отримання свідоцтв про право на спадщину, в яких буде відображено частку належної позивачу спадщини, у зв`язку з чим звертається до суду для визнання зазначеного права. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 6 вересня 2021 року. Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій. Окрім того даною ухвалою за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Щебивовк О.О. належним чином завірені копії спадкових справ померлої [PERSON] та померлого [PERSON] , витребувано у приватного нотаріуса Біляк О.Я. належним чином завірену копію заповіту [PERSON] , посвідченого 22 грудня 2017 року за реєстровим номером 5478, а також витребувано у приватного нотаріуса Олефір О.Г. належним чином завірену копію заповіту [PERSON] , посвідченого 21 грудня 2012 року за реєстровим номером 1001. 29 листопада 2021 року до суду надійшов лист (письмові пояснення) від відповідача приватного нотаріуса Щебивовк О.О., згідно з яким остання просить розглянути справу без її участі та у вирішенні такої покладається на думку суду. Зазначає, що заяви про прийняття спадщини від [PERSON] надійшли поштою та були долучені до матеріалів спадкових справ 39/2020 до майна померлої [PERSON] та 30/2020 до майна померлого [PERSON] , крім цього позивачу 11 серпня 2021 року було скеровано листи, в яких роз`яснено щодо пропуску нею встановленого законом строку для прийняття спадщини. Звертає увагу на те, що 22 лютого 2021 року Касаційний цивільний суд навів усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дали письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, відповідачами у справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відтак, виходячи з наведеного, нотаріус не може бути відповідачем у справі. 21 грудня 2021 року на адресу суду від приватного нотаріуса Щебивовк О.О. на виконання ухвали суду від 13 жовтня 2021 року надійшли копії спадкових справ № 29/2020 після смерті [PERSON] та № 30/2020 після смерті [PERSON] 31 грудня 2021 року на адресу суду від приватного нотаріуса Біляк О.Я. на виконання вказаної вище ухвали надійшла копія заповіту [PERSON] , посвідченого останньою 22 грудня 2017 року за реєстровим номером 5478 2 березня 2022 року до суду від приватного нотаріуса Олефір О.Г. на виконання ухвали суду від 13 жовтня 2021 року після повторного скеровування копії такої останньому надійшла копія заповіту [PERSON] , посвідченого даним нотаріусом 21 грудня 2012 року за реєстровим номером 1001. 18 квітня 2022 року та 4 травня 2022 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача приватного нотаріуса Щебивовк О.О. аналогічного змісту, згідно з якими просить розглянути справу без її участі з врахуванням зазначених нею пояснень, у вирішенні справи покладається на думку суду. Зокрема вказує, що оскільки заяви про прийняття спадщини від [PERSON] надійшли поштою з пропущенням встановленого законом строку для прийняття спадщини та були долучені до матеріалів спадкових справ, а отже її право на подачу таких заяв порушене не було, відтак на думку нотаріуса у даній справі відсутній предмет спору щодо права на подачі заяв про прийняття спадщини чи неприйняття таких заяв нотаріусом. Також зазначає, що зважаючи на заяви від 30 липня 2021 року від імені [PERSON] щодо згоди на прийняття [PERSON] спадщини та включення в коло спадкоємців за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , та відсутності аналогічних заяв від інших спадкоємців, які прийняли спадщину, позивачу 11 серпня 2021 року було скеровано листи, в яких роз`яснено щодо пропуску нею встановленого законом строку для прийняття спадщини. Окрім того звертає увагу на те, що постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 вказано, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі, а відтак позивачем невірно визначено нотаріуса як відповідача. Вказує, що по своїй суті позовні вимоги [PERSON] є не реалізація права на подачу нею заяв про прийняття спадщини, а отримання згоди інших спадкоємців на прийняття нею спадщини та включення її в коло спадкоємців за законом. Такі заяви-згоди можуть бути отримані лише від живих спадкоємців, які прийняли спадщину, оскільки від батька [PERSON] , який помер [INFO] така заява отримана бути не може, то не можливо виконати вимоги п. 3.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відтак зазначає, що при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , прийняття нею спадщини у встановлений законом спосіб нотаріусом встановлене не буде, що породить відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та повторне звернення до суду. У підготовчому засіданні 30 травня 2022 року представник позивача [PERSON] подав заяву, згідно з якою просить залишити позов без розгляду в частині позовної вимоги про визнання права [PERSON] подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлого батька [PERSON] . Ухвалою суду від 30 травня 2022 року за клопотанням представника позивача позов [PERSON] в частині позовної вимоги про визнання права подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлого батька [PERSON] залишено без розгляду, закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] в частині позовної вимоги про визнання права подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлої матері [PERSON] та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 червня 2022 року. В судовому засіданні 24 червня 2022 року представник позивача адвокат Шала Р.М. позов в частині позовної вимоги про визнанні права [PERSON] подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлої матері [PERSON] підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. В судове засідання 27 червня 2022 року позивач, її представник адвокат Шала Р.М. не з`явились, однак останній 24 червня 2022 року подав заяву, відповідно до якої розгляд справи просить проводити у відсутності позивача та вимоги позову задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 24 червня 2022 року вимоги позову про визнання права [PERSON] подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлої матері [PERSON] заперечив, в задоволенні позову просив відмовити. Пояснив, що не підтримує подану нотаріусу згоду на прийняття спадщини позивачем. Представник відповідача [PERSON] адвокат Гурський В.С., який діє на підставі ордеру серії ЛВ № 173425 від 24 листопада 2021 року, та одночасно є представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] на підставі ордерів серії ЛВ № 173433 та № 173434 від 24 листопада 2021 року, в судовому засіданні 24 червня 2022 року вимоги позову про визнання права [PERSON] подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлої матері [PERSON] заперечив, пояснив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не надають згоди позивачу для прийняття спадщини, крім того нею пропущено строк для подачі відповідної заяви, а тому в задоволені позову просив відмовити. Відповідачі в судове засідання 27 червня 2022 року не з`явились, їх представник адвокат Гурський В.С. подав заяву, відповідно до якої розгляд справи просить проводити у відсутності відповідачів і в задоволені позову відмовити. За таких обставин суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 жовтня 2017 року. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 липня 1996 року вбачається, що позивач є донькою [PERSON] , а відтак є спадкоємцем першої черги. До майна померлої [PERSON] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. заведено спадкову справу № 29/2020, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи. З матеріалів спадкової справи вбачається, що заяву про прийняття спадщини подав 6 серпня 2020 року [PERSON] , який вважається таким, що прийняв спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що стверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання від 23 вересня 2019 року та копією будинкової книги квартири [ADDRESS] . Позивач 30 липня 2021 року також подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Листом від 11 серпня 2021 року № 132/02-14 приватний нотаріус Мосієвська К.Й. повідомила позивача, що нею пропущено строк для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Іншим спадкоємцем після смерті [PERSON] був її чоловік [PERSON] , що стверджується наявними в матеріалах справи наявними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб і про народження. [PERSON] помер [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 липня 2020 року. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. заведено спадкову справу № 30/2020, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи. З матеріалів спадкової справи вбачається, що заяви про прийняття спадщини подали 6 серпня 2020 року [PERSON] , [PERSON] . Позивач 30 липня 2021 року також подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із\~спадкодавцем, має\~подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Позивач у справі на час відкриття спадщини зі спадкодавцями не проживала, а тому не вважається такою, яка на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, що підтверджено представником позивача в судовому засіданні 24 червня 2022 року. Позивач звертаючись з позовом і подаючи заяви нотаріусу про прийняття спадщини посилається на положення частини другої статті 1272 ЦК України, відповідно до положень якої за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив його згоду подану нотаріусу про прийняття спадщини позивачем не враховувати. Інші спадкоємці\~згоди у\~відповідності до\~положень частини другої статті 1272 ЦК України позивачу не надала, що підтвердив в судовому засіданні 24 червня 2022 року їх представник. Відтак, позивач пропустила строк на прийняття спадщини. Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Позивач незважаючи на пропуск строку для прийняття спадщини, не заявляючи вимоги про поновлення такого, просить встановити в судовому порядку її право для подачі відповідної заяви про прийняття спадщини. Право позивача для подання заяви про прийняття спадщини визначено положеннями Глави 87 ЦК України. Нею таку заяву подано, однак без додержання вимог чинного законодавства та обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. В підготовчому засіданні представнику позивача, який є адвокатом, роз`яснено, що у випадку обрання неналежного способу захисту порушеного права, це може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, однак останній наполягав, що стороною позивача належно вибрано спосіб порушеного права. Згідно з частиною першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у\~справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) викладено такий правовий висновок: «предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги». Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що звертаючись до суду із цією заявою, позивач просила фактично визнати право на подання заяви про прийняття спадщини, яке ніким не оспорюється та фактично в обхід положень частини третьої статті 1272 ЦК України хоче набути права на спадкування, не поновлюючи строк у визначеному законом порядку для прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 640/12437/16-ц (провадження № 61-13037св20) вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.\~Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.\~Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що\~застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам\~(подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За обставинами даної справи, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, адже визнання її права подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини від померлої матері [PERSON] не матиме своїм наслідком відновлення порушених прав позивача на оформлення права на спадкове майно, оскільки таке потребуватиме додаткових засобів судового захисту, зокрема визначення позивачу як спадкоємцю першої черги додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON] . Крім того, право подачі такої заяви закріплено законом, що описано вище та не потребує в даному випадку судового захисту, адже позивачем відповідну заяву подано. Однак не можна вважати таку заяву, як таку, що подана з додержанням вимог положень частини другої статті 1272 ЦК України, оскільки інші спадкоємці відповідної згоди не надали, що зумовлює вжиття інших заходів для відновлення можливого порушеного права. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу також на наступні обставини. Позивач заявляє як до співвідповідача свої вимоги до приватного нотаріуса, який не відноситься до суб`єктів матеріальних відносин, які лежать в основі вчинення нотаріальних дій. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасників нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією (окрім справ за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні). Позивач в даній справі оскаржує дії нотаріуса в частині відмови в прийнятті заяви про прийняття спадщини, а тому нотаріус може бути відповідачем у даній справі, у зв`язку з чим суд не бере до уваги заперечення відповідача приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О., що вона не може бути відповідачем у даній справі. Також суд звертає увагу, що судовим розглядом не встановлено факту порушення приватним нотаріусом прав позивача на подання заяви про прийняття спадщини, оскільки позивач таку заяву подала, що не заперечується сторонами, однак пропустили визначений законом строк для подачі такої, що описано судом вище. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, а також в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі у відповідності до положень статті 141 ЦПК України суд вирішує питання понесених сторонами судових витрат. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а тому судові витрати підлягають стягненню з позивача. Стороною відповідача не надано доказів понесення судових витрат і про такі не заявлено, а тому відсутні підстави для стягнення з позивача понесених стороною відповідач судових витрат.

Outcome: dismissed