Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-26 00:00:00

18.02.2022 року [PERSON] звернувся до суду через свого представника адвоката Олексієнко О.О., з позовом до відповідача Комунального підприємства «Фастівський комбінат комунальних підприємств» про стягнення заробітної плати при звільненні, середній заробіток за весь період затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що у період з 02 вересня 2021 року по 01 листопада 2019 року перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді землекопа ритуальної служби. Під час перебування в трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована але не виплачена заробітна плата у розмірі 16901,97 грн. Згідно Наказу № 96-к від 18.10.2021 року позивача за його заявою було звільнено з роботи за власним бажанням. Вказаним наказом була також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку. Однак в день звільнення позивача 01.11.2021 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Згідно виданої довідки було нараховано та не виплачено заробітну плату у розмірі 16901,97 грн. Згідно ст.117 КЗпП України, у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у визначені законом строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача № 03/154 від 04.11.2021 року середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи 2021 року склала 15895,92 грн середньоденна заробітна плата позивача складає 378,47 грн. Отже, відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача з моменту звільнення до моменту подачі позову до суду з 18.11.2021 по 18.02.2022 року пройшло 81 робочих днів. Середній заробіток підлягає стягненню в розмірі 30656,07 грн. Також, внаслідок протиправних дій та поведінки з боку відповідача, позивач був позбавлений можливості отримувати доходи від своє праці, що вплинуло на сімейний фінансовий стан та бюджет, що призвело до несвоєчасних сплат за отримані комунальні послуги. Враховуючи викладене позивач вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому моральну шкоду яку він оцінює в 50 000,00 грн. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 03.05.2021 року від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву де зазначено, що КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств» не визнає позовні вимоги [PERSON] . Так, позивач 01.11.2021 року був звільнений за власним бажанням та 16.11.2021 року був запрошений до бухгалтерії підприємства для отримання заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 16901,97 грн. по відомості № 117 від 16.11.2021 року, однак [PERSON] відмовився від отримання коштів, про що комісією було складено Акт від 16.11.2021 року. Крім того, 19.01.2022 року підприємство звернулося до [PERSON] з листом надати до підприємства реквізити банківського рахунку для перерахування заборгованості із заробітної плати. [PERSON] на вказану заяву не відреагував. Обставинами якими було зумовлено виникнення заборгованості із заробітної плати та інших виплат є арешт рахунків підприємства згідно постанови про арешт коштів боржника від 17.05.2021 року. Лише постановою про зняття арешту від 12.11.2021 року знято арешт з рахунків підприємства. Крім того, не погоджуються з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вважають такий розрахунок виконано з порушенням вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Також, позивачем було зазначено, що дійсно його було запрошено до підприємства та запропоновано отримати кошти для цього підписатись на папері але він відмовився від отримання таким чином коштів. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала та просила у задоволені позовних вимог відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що з 02 вересня 2021 року [PERSON] працював у КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств» на посаді землекопа ритуальної служби. Наказом КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств» № 96-к від 18 жовтня 2021 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. З даним наказом позивач був ознайомлений 01.11.2021 року. При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено. Належні на день звільнення розрахункові кошти в сумі 16901,97 грн КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств» [PERSON] на час розгляду справи не виплатило. Звертаючись 18 лютого 2022 року до суду з даним позовом, [PERSON] просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 16901,97 грн. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств» на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 16901,97 грн підлягають задоволенню. Також, однією з вимог позову позивачем було зазначено про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 30656,07 грн. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100). За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. При розгляді справи судом встановлено, що на день звільнення [PERSON] з КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств» згідно Постанови про арешт коштів боржника від 17.05.2021 року старшим державним виконавцем Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк І.А. при примусовому виконанні ВП № 61279594, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках банків та всіх інших відкритих рахунках, а також кошти, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та або звернення стягнення на які забороненні законом, та належать боржнику КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств». Постановою шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2021 року задоволено скаргу КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств» та скасовано Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 року. Прийнято нове рішення про зняття арешту з коштів боржника. З тексту вказаної Постанови вбачається, що судом при розгляді справи було встановлено, що рахунки, на які було накладено арешт відкриті на ім`я КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств» та використовується останнім для здійснення соціальних виплат (вихідна допомога при звільненні, компенсація працівнику витрат у зв`язку з службовими відрядженням, матеріальна допомога на лікування) та зарахування заробітної плати. З огляду на зазначене судом було встановлено, що накладення арешту на рахунки підприємства є неправомірним та призводить до порушення конституційного права працівників підприємства на отримання заробітної плати та соціальних виплат. Постановою про зняття арешту з коштів від 12.11.2021 року старшим державним виконавцем Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк І.А. ВП № 61279594 було знято арешт з рахунків КП «Фастівський комбінат комунальних підприємств». Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Як зазначив Верховний Суд України зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16) працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Разом з тим, позивачем та його представником при подачі позову та в ході розгляду справи не було надано до суду належного розрахунку розміру середньомісячного заробітку зважаючи на те, що не було надано кількість відпрацьованих робочих днів відповідно до графіку роботи підприємства - відповідача по справі, що позбавило можливості суд перевірити правильність нарахування розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку. Що стосується відшкодування моральної (немайнової) шкоди нанесеної відповідачем то, позивачем не було доведено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями їй заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, небуло надано доказів підтвердження цього. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України «Про судовий збір». Згідно п.3 ч.1,ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» позивач у справі підлягає звільненню від сплати судового збору під час розгляду справи, оскільки предметом позову у цій справі є захист трудових прав позивача. В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за правилами Закону України «Про судовий збір» пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовна вимога майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволена, а позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн.

Outcome: partial