Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що 26 липня 2016 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого вона передала [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США зі сплатою 3% від суми позики щомісяця, а остання зобов`язувалась повернути їй борг до 26 грудня 2016 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідачка надала їй боргову розписку від 26 липня 2016 року. Зазначала, що в обумовлений строк відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики від 26 липня 2016 року не виконала, борг не повернула, та стала ухилятись від його повернення. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу по розписці від 26 липня 2016 року в розмірі 6141,23доларів США, з яких: 5000,00 доларів США - основна сума боргу; 750,00 доларів США - 3% за користування даною сумою, згідно умов договору позики за період з 26 липня 2016 року по 26 грудня 2016 року; 391,23 доларів США - 3% річних за період з 26 грудня 2016 року по 05 серпня 2019 року та судові витрати. Вказувала, що 04 лютого 2017 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого вона передала [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США , а остання зобов`язувалась повернути їй борг через місяць, а саме 04 березня 2017 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідачка надала їй боргову розписку від 04 лютого 2017 року. В обумовлений строк відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики від 04 лютого 2017 року не виконала, борг не повернула, та стала ухилятись від його повернення. Тому посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу по розписці від 04 лютого 2017 року в розмірі 5416,56 доларів США, з яких: 5000,00 доларів США - основна сума боргу; 53,69 доларів США - відсотки за користування даною сумою, згідно умов договору позики за період з 04 лютого 2017 року по 04 березня 2017 року; 362,87 доларів США - 3% річних за період з 04 лютого 2017 року по 05 серпня 2019 року та судові витрати. Крім того, 11 листопада 2015 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого вона передала [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США, а остання зобов`язувалась повернути їй борг протягом року а саме 11 листопада 2016 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики, відповідачка надала їй боргову розписку від 11 листопада 2015 року. В обумовлений строк відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики від 11 листопада 2015 року не виконала, борг не повернула, та стала ухилятись від його повернення. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу по розписці від 11 листопада 2015 року в розмірі 12712,32 доларів США, з яких: 10000,00 доларів США - основна сума боргу; 1895,34 доларів США - відсотки за користування даною сумою, згідно умов договору позики за період з 11 листопада 2015 року по 11 листопада 2017 року; 816,98 доларів США - 3% річних за період 11 листопада 2017 року по 05 серпня 2019 року та судові витрати. Позивачка зазначала, що 17 травня 2016 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого вона передала [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США зі сплатою 3% від суми позики щомісяця, а остання зобов`язувалась повернути їй борг 17 серпня 2016 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідачка надала їй боргову розписку від 17 травня 2016 року. В обумовлений строк відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики від 17 травня 2016 року не виконала, борг не повернула, та стала ухилятись від його повернення. Тому посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу по розписці від 17 травня 2016 року в розмірі 5893,83доларів США, з яких: 5000,00 доларів США - основна сума боргу; 450,00 доларів США -3% за користування даною сумою, згідно умов договору позики за період з 17 травня 2016 року по 17 серпня 2016 року; 443,83доларів США - 3% річних за період з 17 серпня 2016 року по 05 серпня 2019 року та судові витрати. Стверджувала, що загальна сума боргу, яку відповідачка повинна сплатити на її користь складає : 30163,94 доларів США, з яких 25000,00 доларів США - основна сума боргу; 3149,03 доларів США - заборгованість за відсотками; 2014,91 доларів США -3% річних. Посилаючись на вище вказані обставини, позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь суму боргу за розписками від 26 липня 2016 року, від 04 лютого 2017 року, від 11 листопада 2015 року та від 17 травня 2016 року в розмірі 30163,94 доларів США, з яких 25000,00 доларів США - основна сума боргу; 3149,03 доларів США - відсотки за користування коштами; 2014,91 доларів США -3% річних, а також витрати на правову допомогу в розмірі 28000,00 грн. та судові витрати в розмірі 8052,43 грн. Ухвалою суду від 13 серпня 2019 року по справі №521/12911/19 було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 13-14). Ухвалою суду від 13 серпня 2019 року по справі №521/12910/19 було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 38-39). Ухвалою суду від 13 серпня 2019 року по справі №521/12916/19 було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 56-57). Ухвалою суду від 11 вересня 2019 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу №521/12911/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу з цивільною справою №521/12910/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, та з цивільною справою №521/12916/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу з присвоєнням об`єднаній цивільній справі єдиного унікального номеру судової справи №521/12911/19 (т. 1 а.с. 21-22). Ухвалою суду від 08 листопада 2019 року по справі №521/12908/19 було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 100). Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року продовжено строк підготовчого провадження по цивільній справі №521/12911/19 (т. 1 а.с. 69-70). Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу №521/12911/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу з цивільною справою №521/12908/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу з присвоєнням об`єднаній цивільній справі єдиного унікального номеру судової справи №521/12911/19 (т. 1 а.с. 78-79). Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року залишено заяву представника [PERSON] про забезпечення позову без задоволення (т. 1 а.с. 130-132). Ухвалою суду від 29 січня 2020 року задоволено заяву [PERSON] про виклик та допит свідків (т. 1 а.с. 149-150). Ухвалою суду від 29 січня 2020 року по справі було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 153-154). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2019 року (т. 2 а.с. 128-130). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу повернуто до Малиновського районного суду м. Одеси для виконання вимог, передбачених п. 15.11 ч. 1 Розділу XIIІ (Перехідні положення) ЦПК України (справа №521/12911/19) (т. 2 а.с. 131-132). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу повернуто до Малиновського районного суду м. Одеси для виконання вимог, передбачених п. 15.11 ч. 1 Розділу XIIІ (Перехідні положення) ЦПК України (справа №521/12908/19) (т. 2 а.с. 133-134). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу повернуто до Малиновського районного суду м. Одеси для виконання вимог, передбачених п. 15.11 ч. 1 Розділу XIIІ (Перехідні положення) ЦПК України (справа №521/12910/19) (т. 2 а.с. 135-136). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу повернуто до Малиновського районного суду м. Одеси для виконання вимог, передбачених п. 15.11 ч. 1 Розділу XIIІ (Перехідні положення) ЦПК України (справа №521/12916/19) (т. 2 а.с. 137-138). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2020 року заяву представника [PERSON] про роз`яснення ухвали суду про виклик свідків залишено без задоволення (т. 2 а.с. 164-166). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року (т. 2 а.с. 193-194). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2020 року справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, складі колегії з п`яти суддів (т. 2 а.с. 219-220). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] з викликом її у судове засідання (т. 2 а.с. 226-227). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року касаційну скаргу [PERSON] було задоволено. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 228-231). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року [PERSON] було поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року про відкриття провадження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року про відкриття провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу (т. 2 а.с. 236). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року було призначено справу до розгляду (т. 2 а.с. 237). Постановою Одеського апеляційного від 22 червня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення (т. 3 а.с. 7-8). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2021 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики припиненими (т. 3 а.с. 40-42). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2021 року (т. 3 а.с. 53). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року справу було призначено до розгляду (т. 3 а.с. 56). Постановою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення (т. 3 а.с. 74-75). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про роз`яснення постанови Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року (т. 3 а.с. 92). Позивачка та її представник, діючий на підставі ордеру від 09 вересня 2019 року, в судове засідання не з`явилися, надали через канцелярію суду заяву, якою підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити їх в повному обсязі та розглянути справу за їх відсутності (т.1 а.с. 17, т. 3 а.с. 127). Відповідачка та її представник, діючий на підставі ордеру від 22 січня 2020 року в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце слухання справи повідомлялась відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк відзиву на позов не надала. Через канцелярію суду надала заяву про відкладення розгляду справи (т. 1 а.с. 138, т. 3 а.с. 126). Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, матеріали містять необхідні докази для її розгляду, суд вирішив відхилити заяву відповідачки про відкладення справи та розглянути справу без її участі та участі її представника. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділами 1 та 3 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 26 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] у борг 5000,00 доларів США, а остання зобов`язувалась повернути борг до 26 грудня 2016 року, що підтверджується розпискою від 26 липня 2016 року, в який також зазначено, що відповідачка має сплатити на користь позивачки відсотки у розмірі 3% від суми позики щомісяця (т.1 а.с. 6). 04 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] у борг 5000,00 доларів США, а остання зобов`язувалась повернути борг до 04 березня 2017 року, що підтверджується розпискою від 04 лютого 2017 року (т. 1 а.с. 31). Судом встановлено, що 11 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] у борг 10000,00 доларів США, а остання зобов`язувалась повернути борг до 11 листопада 2016 року, що підтверджується розпискою від 11 листопада 2015 року (т. 1 а.с. 49). 17 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] у борг 5000,00 доларів США, а остання зобов`язувалась повернути борг до 17 серпня 2016 року, що підтверджується розпискою від 17 травня 2016 року, в який також зазначено, що відповідачка має сплатити на користь позивачки відсотки у розмірі 3% від суми позики щомісяця (т. 1 а.с. 88). Отже, позивачка свої зобов`язання за вищевказаними договорами позики виконала та передала відповідачці у борг грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США. Судом встановлено, що сума боргу в розмірі 25000,00 доларів США, на даний час відповідачкою не повернута та від виконання зобов`язань за договорами позики від 26 липня 2016 року, 04 лютого 2016 року, 11 листопада 2015 року та від 17 травня 2016 року вона ухиляється. Строк повернення відповідачкою коштів за договорами позики від 26 липня 2016 року настав 26 грудня 2016 року, від 04 лютого 2016 року настав 04 березня 2017 року, від 11 листопада 2015 року настав 11 листопада 2016 року, від 17 травня 2016 року настав 17 серпня 2016 рок. Вищевказані розписки з переліком суттєвих умов договору суд вважає як такі, що засвідчують виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Будь-яких доказів виконання відповідачкою своїх зобов`язань, згідно умов договорів та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Наявність боргової розписки у позивача є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку відповідачки. Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Суд звертає увагу сторін, що розписки, які були надані суду позивачкою в якості доказу, містять відомості, що відповідачка отримала кошти із зобов`язанням повернення, а не отримала їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачкою від позивачки коштів у сумі 25000,00 доларів США, а також той факт, що борг на момент розгляду справи нею не повернуто у встановлений договорами термін, розписки до цього часу знаходяться у позикодавця. Таким чином, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу в розмірі 25000,00 доларів США. Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Отже, заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України, відсутня. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц зазначено, що ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Таким чином, суд вважає, що позивачка скористалася своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості з відповідачки в іноземній валюті. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ст. ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що відповідачка не виконала умови договорів щодо повернення суми позики разом із нарахованими на них процентами, отже позивач має право вимагати від відповідача оплату суми боргу з урахуванням відсотків та 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727 цс 19). Тобто, невиконання зобов`язання з повернення суми позики у визначений сторонами строк є підставою для стягнення 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, вимоги позивачки щодо стягнення 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, підлягають задоволенню частково і з відповідачки необхідно стягнути на користь позивачки 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, що складає 1952,04 (391,23 +300,00 + 816,98 + 443,83) доларів США, з яких: - сума боргу по розписці від 26 липня 2016 року складає 5000,00 доларів США, 3% річних за період з 26 грудня 2016 року по 05 серпня 2019 року, складає 450,00 (5000,00 х 3% х 3) доларів США, підлягає стягненню сума заявлена позивачкою, а саме 391,23 доларів США, оскільки суд не має право виходити за межі заявлених позовних вимог; - сума боргу по розписці від 04 лютого 2017 року складає 5000,00 доларів США, 3% річних за період з 04 лютого 2017 року по 05 серпня 2019 року, складає 300,00 (5000,00 х 3% х 2) доларів США, яка підлягає стягненню на користь позивачки; - сума боргу по розписці від 11 листопада 2015 року складає 10000,00 доларів США, 3% річних за період з 11 листопада 2015 року по 05 серпня 2019 року, складає 1200,00 (10000,00 х 3 х 4) доларів США, підлягає стягненню сума заявлена позивачкою, а саме 816,98 доларів США, оскільки суд не має право виходити за межі заявлених позовних вимог; - сума боргу по розписці від 17 травня 2016 року складає 5000,00 доларів США 3% річних за період з17 травня 2016 року по 05 серпня 2019 року, складає 450 (5000,00 х 3 х 3) доларів США, підлягає стягненню сума заявлена позивачкою, а саме 443,83 доларів США, оскільки суд не має право виходити за межі заявлених позовних вимог. Що стосується позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами, то дані вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що предметом договорів позики є іноземна валюта - долари США, при цьому, розмір одержання процентів був передбачений умовами договорів позики від 26 липня 2016 року та від 17 травня 2016 року, за якими відповідачка зобов`язувалась повернути борг зі сплатою 3% від суми позики щомісяця. Сума відсотків по розписці від 26 липня 2016 року річних за період з 26 липня 2016 року по 26 грудня 2016 року складає 750,00 (5000,00 х 3 х 5) доларів США, а по розписці від 17 травня 2016 року за період з 17 травня 2016 року по 17 серпня 2016 року - 450,00 (10000,00 х 3 х 3) доларів США, які підлягають стягненню на користь позивачки. Встановлено, що умовами договорів позики від 11 листопада 2015 року та від 04 лютого 2017 року розмір одержання процентів за користування коштами сторонами не передбачався, але позивачка просила суд стягнути на її користь суму відсотків за договорами позики від 11 листопада 2015 року та від 04 лютого 2017 року в іноземній валюті у розмірі облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Статтею 1 Закону України від 20 травня 1999 року №679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон №679-XIV) визначено, що облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Відповідно до статті 27 Закону №679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Отже облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. З висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16 вбачається, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Таким чином, облікова ставка НБУ встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити ч.ч. 1, 3 третій ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Отже, нарахування відсотків за договорами позики від 11 листопада 2015 року та від 04 лютого 2017 року в іноземній валюті у розмірі облікової ставки Національного банку України є незаконним та безпідставним. Тому позовні вимоги щодо стягнення процентів за договорами позики від 11 листопада 2015 року та від 04 лютого 2017 року в іноземній валюті в розмірі 1949,03 (53,69 +1895,34) доларів США задоволенню не підлягають. Відповідачкою до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на власний розсуд. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідачки слід стягнути на користь позивачки тіло позики за розписками від 26 липня 2016 року, від 04 лютого 2017 року, від 11 листопада 2015 року та від 17 травня 2016 року в розмірі 25000,00 доларів США, проценти у межах визначеного договорами строку в розмірі 1200,00 доларів США, а поза межами цього строку три проценти річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 1952,04 доларів США. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». З змісту позовних заяв вбачається, що витрати позивачки на правничу допомогу адвоката у справі складають 28000,00 грн. (7000,00 х 4), але жодних доказів на підтвердження витрат позивачки на правову допомогу матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в розмірі 7668,23 грн., який підлягає стягненню з відповідачки в зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі (а.с. 1, 26, 44, 83).

Outcome: partial