Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-03 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачів борг за послуги із централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 15 282 грн. 29 коп. та судові витрати в сумі 2 481 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачі є споживачами послуг, які надаються Концерном «МТМ» за адресою: [ADDRESS] . За період з 01.11.2018 року по 31.10.2021 року за послугу із централізованого опалення та гарячого водопостачання у відповідачів утворилась заборгованість у сумі 15 282,29 грн., у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з позовною заявою. 09.02.2022 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи по суті призначено на 24.03.2022 року у судовому засіданні, яке було відкладене на 03.05.2022 у зв`язку із неявкою сторін. 03.05.2022 року судове засідання було відкладено на 25.05.2022 року у зв`язку із клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Тивоненка Д.Р. про перенесення розгляду справи. Інші учасники в судове засідання не з`явились. 25.05.2022 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Тивоненка Д.Р. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] не визнає позов повністю, вважає його безпідставним та необґрунтованим у зв`язку із наступним. Довідку щодо заборгованості відповідач-3 вважає неналежним та недопустимим доказом, адже вона є підготовленим в односторонньому порядку працівниками позивача документом. Між сторонами не було укладено договору. Доводи позивача про те, що ним був підготовлений договір не відповідають дійсності, адже останній жодного разу не запрошував відповідача з метою його укладення; позивач не додав до позову навіть проект такого договору. Наявні в матеріалах справи розрахунки боргу неможливо перевірити, позивач повинен роз`яснити суду та відповідачам чому борг за відповідний місяць саме такого розміру. Також у відзиві представник відповідача зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності вимог щодо стягнення заборгованості за період з 01.11.2018 року по 31.10.2021 року, оскільки вони виходять за межі встановленого законом трирічного строку, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, представник відповідача просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 27\~000 грн. 25.05.2022 року адвокат Тивоненко Д.Р. подав заяву про відкладення судового засідання, у зв`язку із чим розгляд справи було призначено на 04.07.2022 року. 06.06.2022 року представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому заперечила доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов, позов Концерну «МТМ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просила задовольнити. Зазначила, що позивач свій обов`язок щодо укладання договору виконав: підготував для відповідача належним чином оформлений договір та неодноразово запрошував його до укладення шляхом вивішування оголошень на будинку, через ЗМІ, направлення листів. Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви не суперечить положенням ЦПК України, тарифи на послуги з централізованого опалення для населення Концерну «МТМ», підтвердження часу початку та часу закінчення опалювальних періодів встановлені та підтверджуються Рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради, які містяться в загальному доступі на офіційному сайті. Також представник позивача заперечила проти застосування строків позовної давності, посилаючись на п.п. 12-14 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, згідно яких під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу представник позивача також заперечила, вважає що адвокатом не доведено співмірності заявленої вимоги із ціною позову. Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просила задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, у позовній заяві просила провести судовий розгляд справи без участі позивача у зв`язку із великою завантаженістю спеціалістів. Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились. Представник відповідача [PERSON] адвокат Тивоненко Д.Р. подав клопотання про розгляд справи без участі [PERSON] та її представника. На вимогах, викладених у відзиві на позов, наполягав, просив застосувати строки позовної давності та пропорційно задоволеним вимогам вирішити питання судових витрат на правову допомогу. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Відповідно до статуту Концерну «МТМ», основною метою діяльності підприємства є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України ««Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» також передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Пунктом 8 Правил встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Частиною 2 ст. 7 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначений обов`язок саме споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг підготовлений виконавцем на основі типового договору. Обов`язком виконавця згідно норм даного Закону є підготовка для укладання договору про надання відповідних послуг. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Згідно електронних витягів із реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованих 09.02.2022 року, відповідачі у справі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого водопостачання гарячої води, на [PERSON] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Тобто, незважаючи на те, що відповідачі не здійснили власний обов`язок стосовно укладання договору з виконавцем послуг в особі Концерну «МТМ», між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, а відтак надання послуги з централізованого опалення здійснювалось у відповідності до положень Закону та Правил. Таким чином, твердження представника відповідача про те, що між сторонами не було укладено договору, а позивач не підготував договір, є безпідставними та не відповідають дійсності. Пунктом 5 частини 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплений обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Проведення нарахувань за використану теплову енергію виконується на основі «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630. Пунктом 18 Правил зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем. Згідно п. 20 Правил, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Відповідно до п. 20 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії, плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення з розрахунку за 1 куб. метр опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно із законодавством. Тарифи на послуги з централізованого опалення для населення Концерну «МТМ», підтвердження часу початку та часу закінчення опалювальних періодів встановлені та підтверджуються Рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради, які містяться в загальному доступі на офіційному сайті Запорізької міської ради. Тому посилання представника відповідача на неможливість перевірити розрахунки боргу суд вважає необґрунтованими. При цьому суд враховує, що жодних контррозрахунків суми заборгованості відповідачами не надано, так як і не спростовано наявності у них боргу перед позивачем саме у заявленому у позові розмірі. У зв`язку з відсутністю укладеного договору, позивач у період з 01.11.2018 року по 31.10.2021 року надавав відповідачам за місцем їх проживання послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та здійснював їх облік по особовому рахунку № [NUMBER] . Відповідачами за вказаний період оплата за надані послуги не здійснювалася, а тому станом на 01.11.2021 року сума непогашеної заборгованості за вказаний період склала 15 282, 29 грн., що підтверджується доданим до позову розрахунком. Згідно пояснень, викладених у позові та не спростованих відповідачами, жодних заперечень з боку споживачів на неналежну якість надання послуг з централізованого постачання гарячої води на адресу Концерну «МТМ» не надходило. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем, крім того, відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялись. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги, що відповідачами не було жодним чином доведено що у них відсутній борг перед позивачем, при цьому, позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачами також не спростовано, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та центрального постачання гарячої води є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, суд приймає до уваги клопотання представника про сплив позовної давності, вирішуючи яке, доходить наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. При вирішенні заяви відповідача про застосування позовної давності суд виходить з того, що до заявлених позовних вимог, відповідно до ст. 257 ЦК України, встановлено загальний строк позовної давності в три роки. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. За ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач був обізнаний, що відповідачі протягом тривалого часу, а саме з листопада 2018 року, не здійснювали оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти. Разом із тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №211 від 11.03.2020 року з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ. Станом на день ухвалення судом рішення карантин не відмінено. Тобто, строки позовної давності вираховуються не до моменту звернення позивача до суду з позовом, а до моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким було продовжено строк позовної давності на строк дії карантину. Крім того, доказів вчинення сторонами справи правочину щодо збільшення позовної давності суду не надано. З урахуванням вищезазначених приписів Цивільного кодексу України та встановлених строків сплати споживачем наданих житлово-комунальних послуг (до 20 числа місяця, що наступає за розрахунковим), суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності за період з 01.11.2018 року по 08.02.2019 року. Вирішуючи питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». В обґрунтування клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу адвокат Тивоненко Д.Р. подав копію договору про надання правової допомоги від 09.08.2021 року №09/08, копію ордеру, копію Акту №5 надання послуг до Договору №09/08 від 09.08.2021 року про надання правової допомоги. Проте, всупереч вищезазначеному, суду не надано відповідного документу про оплату [PERSON] послуг адвоката. Інформація, яка міститься в акті надання послуг до Договору №09/08 від 09.08.2021 року, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для відмови в стягненні витрат на правову допомогу. Вказана позиція відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 09.10.2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20). За таких обставин, суд доходить до висновку, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката відсутні. Крім того, суд не вбачає підстав для покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України, оскільки представником відповідача не зазначено та не доведено існування необґрунтованих, винних чи недобросовісних дій позивача у даній справі, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу. Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у загальній сумі 2 481,00 грн., по 827 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved