Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого позивачем, а саме - 908,00 грн. Вимоги мотивує тим, що на теперішній час відповідач перешкоджає йому проживати та користуватися придбаною ними за спільні кошти квартирою. Будь-яким чином мирно вирішити даний спір відповідач не бажає, у тому числі і здійснити поділ квартири у позасудовому порядку. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Павелко І.Л. для розгляду справи. Ухвалою судді від 12 січня 2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання . Відповідно ухвали суду від 13 січня 2022 року у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування документів відмовлено. Позивач в судове засідання позивач не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав; судові витрати просив покласти на нього. Відповідач в судове засідання не зявилася, про час розгляду справи повідомлялася, належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала. Відповідно до ч.3 ч.4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи суд находить, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 31.01.1997 року сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому 31.01.1997 року, актовий запис за № 52, який на даний час не розірвано. Від шлюбу спільних дітей не маємо. У період шлюбу, 16.06.2012 ними придбано нерухоме майно для спільного сумісного проживання, а саме квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.06.2012, Витягом з Державного реєстру правочинів та Витягом про державну реєстрацію прав, копії яких додаються до позовної заяви(а.с.12-14 та зворотна сторона). На момент винесення рішення власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.15-16). Виходячи зі змісту ст. 60 СК України і ст. 368 ЦК України можна дійти висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1ст. 61 СК України). У силу ст. ст.69, 70 СК України, ч. 2 ст.370, ч. 2 ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 25 листопада 2015 року по справі № 6-2333цс15, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Нормами статті 60 СК України вважається застосованою правильно, як що набуття майна відповідає цим критеріям. Так, вищезазначена квартира набута позивачем спільно з відповідачем в період шлюбу для спільного проживання, ведення спільного господарства, тому є об`єктом спільної сумісної власності, а відтак підлягає поділу, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину вказаного майна та змінивши таким чином режим зі спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Суд залишає судові витрати по фактично понесеним позивачем згідно поданої заяви. На підставі ст. ст. 60, 61, 70 СК України ст.15,358,361 ЦК України,

Outcome: approved