Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що він є власником 52/100 частки житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1992 року, посвідченого Великоберезнянською держнотконторою за №141 та зареєстрованого в Ужгородському міжміському бюро технічної інвентаризації за №2, розташованого за адресою [ADDRESS] . Ця частка складається з однієї кімнати жилою площею 21,1 кв.м, загальнокорисною площею 63,4 кв.м з надвірними будовами(погребом, вбиральнею), який розташований на земельній ділянці розміром 0,07 га. Позивач зазначав, що в подальшому ним було придбано 48/100 частки вказаного вище житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.1994 року, укладеного в простій письмовій формі між Колективним сільськогосподарським підприємством «Красія» в особі голови правління Барана Миколи Івановича та ним. Згідно цього договору він купив 48/100 долей житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Позивач вказував на те, що будинок в цілому дерев`яний та складається з 21,6 кв.м жилої площі і 63,4 кв.м загальної площі. За умовами цього договору він вніс в касу Колективного сільськогосподарського підприємства «Красія» суму 12000000(дванадцять мільйонів) карбованців згідно приходного ордеру №450 від.16.10.1994 року за нерухоме майно, придбане за вказаним вище договором купівлі-продажу. Істотні умови договору були виконані сторонами в повному обсязі, однак він не був нотаріально посвідчений. Позивач також вказував на те, що він з 1994 року добросовісно набув та розпоряджається майном на законних підставах. Звернувшись до Державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на вказаний вище будинок, йому було відмовлено. Підставою відмови слугувало те, що договір купівлі-продажу від 16.10.1994 року, укладений в письмовій формі між Колективним сільськогосподарським підприємством «Красія» в особі голови правління Барана Миколи Івановича та ним не посвідчено нотаріусом та не зареєстровано в передбаченому законом порядку. Позивач зазначав, що згідно архівних документів КП «ВРБТІ» нерухоме майно за адресою [ADDRESS] зареєстроване за колгоспом «Вільна Верховина» - 48/100частини та за [PERSON] 2/100 частини, на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1992 року. Договір купівлі-продажу від 16.10.1994 року, укладений між ним та КСП «Красія»(правонаступник колгоспу «Вільна Верховина»), не було зареєстровано в БТІ по причині не посвідчення його нотаріально. Позивач також вказував на те, що регулювання питання в досудовому порядку не виявилось можливим, оскільки згідно з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань Колективне сільськогосподарське підприємство «Красія» припинено як юридичну особу 21.09.2007 року. За таких обставин, позивач просить визнати договір купівлі-продажу частки житлового будинку дійсним та визнати за ним право власності на 48/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю. У судове засідання представник Костринської сільської ради Ужгородського району також не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти винесення судового рішення на стадії підготовчого судового засідання. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником 52/100 частки житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1992 року, посвідченого Великоберезнянською держнотконторою за №141 та зареєстрованого в Ужгородському міжміському бюро технічної інвентаризації за №2, розташованого за адресою [ADDRESS] . Статтями\~16,\~328 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно\~ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 334 ЦК України встановлено момент набуття права власності за договором. Так, згідно вимог вказаної статті право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору , не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було придбано 48/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.1994 року, укладеного в простій письмовій формі між Колективним сільськогосподарським підприємством «Красія» в особі голови правління Барана Миколи Івановича та позивачем. Згідно цього договору позивач [PERSON] купив 48/100 долей житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . За умовами цього договору позивач вніс в касу Колективного сільськогосподарського підприємства «Красія» суму 12000000(дванадцять мільйонів) карбованців згідно приходного ордеру №450 від.16.10.1994 року за нерухоме майно, придбане за вказаним вище договором купівлі-продажу. Істотні умови договору були виконані сторонами в повному обсязі, однак він не був нотаріально посвідчений. Пунктом 5 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як видно, позивач набув право власності на 48/100 долей житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] на підставах, не заборонених законом, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved