Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №30-34 від 30 листопада 2017 року передано безкоштовно у власність, в межах норм безоплатної передачі, [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:006:5071, площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Віта-Поштова Києво- Святошинського району Київської області; внесені відповідні зміни до Державного земельного кадастру; право власності на земельну ділянку зареєстровано в порядку визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно листа № 12-06 від 23.02.2022 року обстежувана земельна ділянка знаходиться в глибині масиву обмеженого [ADDRESS] та межує з земельними ділянками з кадастровим номером - 3222481201:01:006:5098, 3222481201:01:006:5068, 3222481201:01:006:5089, 3222481201:01:006:0146, 3222481201:01:006:0150, 3222481201:01:007:0111, 3222481201:01:007:0112, та плями загального користування по [ADDRESS] обмежувальна земельна ділянка огороджена колючим дротом, встановленим представниками Військової частини [NUMBER], вільний доступ до вказаної земельної ділянки відсутній. Відповідно до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку номер 3210518222017, земельна ділянка кадастровий номер 3222481201:01:006:5097 цільове призначення: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення. Позивач вказує на те, що встановлення Військовою частиною [NUMBER] огороджувального паркану з колючого дроту на земельній ділянці, яка зареєстрована за ним на праві власності, порушують його право користування та володіння такою земельною ділянкою, а тому, військова частина має усунути перешкоди у користуванні та володінні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі та колючого дроту. Просив суд зобов`язати Військову частину [NUMBER] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097, площею 1,5295 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, шляхом зобов`язання Військової частини [NUMBER] знести самовільно встановлену огорожу з колючого дроту, що огороджує вказану земельну ділянку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2021 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 09 липня 2021 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом представником ВЧ [NUMBER] вказано, що підрозділ військової частини розташований на земельній ділянці площею 31,9862 га, яка відведена їм за рішенням Ради Міністрів УРСР від 06 червня 1955 року та має гриф секретності "таємно". За рішенням сільської ради від 10 жовтня 2006 року затверджені матеріали інвентаризації і надано дозвіл на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею та скласти акт про постійне користування земельною ділянкою. Заперечують право власності позивача на земельну ділянку та правомірність набуття ним прав на майно, оскільки передачу землі у приватну власність не погоджувалась з Київським квартирно-експлуатаційним управлінням. Просили суд відмовити в задоволенні позову. 09 липня 2021 року до суду надійшов відзив Київського квартирно-експлуатаційного управління. Просили відмовити в задоволенні позову. 06.10.2021 року представником відповідача до суду подано клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.12.2021 року у задоволенні клопотання позивача відмовлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.12.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача подав до суду заяву в якій просив позовну заяву задовільнити та провести засідання без їх участі. В судове засідання з`явилися представники відповідачів [PERSON] та [PERSON]. проти позову заперечували. Просили суд зупинити розгляд справи, відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до висновку про задоволення позову. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3210518222017 від 28.11.2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, площею 1,5295 гектарів, перебуває в комунальній власності. Згідно Акту обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 в [ADDRESS] від 22.02.2022 року, в присутності депутатів Гатненської сільської ради 8-го скликання - [PERSON] , [PERSON] , старости Віто-Поштового старостинського округу Гатненської сільської ради Климука А.Г. було складено Акт з метою обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097, що належить гр. [PERSON] на праві власності, щодо наявності або відсутності перешкод у користуванні даною земельною ділянкою, на виконання розгляду адвокатського запиту [PERSON] від 21.02.2022 року. Так, обмежувальна земельна ділянка знаходиться в глибині масиву обмеженого вулицями Вереснева, Лисенка та Витянська в с. Віта-Поштова та межує з земельними ділянками з кадастровими номерами - 3222481201:01:006:5098, 3222481201:01:006:5068, 3222481201:01:006:5089, 3222481201:01:006:0146, 3222481201:01:006:0150, 3222481201: 01:006:0111, 3222481201:01:006:0112, та землями загального користування по [ADDRESS] обстежувана ділянка огороджена колючим дротом, встановленим представниками військової частини [NUMBER], вільний доступ до вказаної земельної ділянки відсутній. Згідно акту від 29.01.2022 року візуального огляду приватних земельних ділянок, які знаходяться в с. Віта Поштова, Фастівського району, Київської області в межах вулиць Вереснева, Лисенка та Боярська складеного [PERSON] - головою ініціативної групи власників земельних ділянок, які знаходяться в [ADDRESS] , діючого на підставі загальних зборів власників земельних ділянок, які знаходяться в [ADDRESS] від 18.01.2020 року, [PERSON] - депутатом Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області 8-госкликання, [PERSON] - місцевого мешканця, проживаючого за адресою: [ADDRESS] , зафіксовано, факт відсутності доступу до земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, площею 1,5295 гектарів, яка належить на праві приватної власності [PERSON] , також зафіксовано, що земельні ділянки під час візуального огляду масиву земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481201:01:006:5098; 3222481201:01:006:5097; 3222481201:01:006:5068; 3222481201:01:006:5082; 3222481201:01:006:5067; 3222481201:01:006:5091; 3222481201:01:006:5066; 3222481201:01:006:5090; 3222481201:01:006:5092; 3222481201:01:006:5093; 3222481201:01:006:5099; 3222481201:01:006:5100; 3222481201:01:006:5101; 3222481201:01:006:5102; 3222481201:01:006:5088; 3222481201:01:006:5083; 3222481201:01:006:5084; 3222481201:01:006:5085; 3222481201:01:006:5086; 3222481201:01:006:5087 зафіксовано, що дані земельні ділянки огороджені зі сторони [ADDRESS] та Вересневої колючим дротом, на якому встановлені інформативні таблички з інформацією про заборону проходу, з іншої сторони огорожі були помічені особи в формі військовослужбовців, які на звернення присутніх відмовили в проходженні на територію зазначених земельних ділянок та представились військовослужбовцями військової частини А 0799. Обставини, викладені в Акті, зафіксовані на фото, що додаються до акту. Таким чином, вищезазначене дає підстави дійти висновку про те, що на земельних ділянках, серед яких знаходиться і земельна ділянка позивача, що належить йому на праві приватної власності, військовою частиною встановлено огорожу, що фактично унеможливлює користування позивачем своєю власністю. Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Із листа Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області встановлено, що відповідно до державної статистичної звітності (форма 6-зем) станом на 01 січня 2015 року в межах Києво-Святошинського району Київської області за Міністерством оборони України обліковується серед інших і Віто-Поштова сільська рада, площею 32,0 га. Згідно з актом інвентаризації земель оборони, проведеної у 1993 році інститутом землеустрою Української Академії аграрних наук, за військовою частиною [NUMBER] рахувалося 33,6 га земель по Віто-Поштовій сільській раді Києво-Святошинського району Київської області, у тому числі 32,7 га у постійному користуванні військової частини. За висновками комісії, затвердженими постановою спільного засідання колегії Міністерства оборони України та державного комітету України по земельних ресурсах від 23 листопада 1993 № 8/11, запропоновано залишити у постійному користуванні Міністерства оборони України по цьому військовому містечку земельну ділянку площею 32,0 га, та 1,6 га. Згідно зі статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність. За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 3 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями статті 152 ЗК України закріплено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено що на земельних ділянках, серед яких знаходиться і земельні ділянки позивачів, що належить їм на праві приватної власності, військовою частиною встановлено огорожу, що фактично унеможливлює користування позивачами своєю власністю. Обмеження встановлені відповідачем щодо доступу власників земельних ділянок також встановлено постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 369/5698/18. Звертаючись до суду з позовом, вказував на те, що встановлення Військовою частиною № [NUMBER] огороджувального паркану з колючого дроту на земельній ділянці, яка зареєстрована за ним на праві власності, порушують його право користування та володіння такою земельною ділянкою, а тому, військова частина має усунути перешкоди у користуванні та володінні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі з колючого дроту. Відтак, суд встановивши, що Військовою частиною [NUMBER] порушено право позивача на користування земельною ділянко з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097, що належить [PERSON] на праві власності, приходить до висновку, що наявні підстави для зобов`язання Військової частини А 0799 усунути перешкоди [PERSON] в користуванні належній йому на праві власності, шляхом зобов`язання Військової частини [NUMBER] знести самовільно встановлену огорожу з колючого дроту, що огороджує вказану земельну ділянку Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України»). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, на підставі ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України та

Outcome: approved