Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , 08.12.2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком садибного типу під літерою «А-2», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 316, 8 кв. м., шляхом надання останньому комплекту ключів від зазначеного житлового будинку, окрім цього просить стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , за цією адресою розміщені два будинки садибного типу - будинок під літерою Б-1 та будинок під літерою А-2. Зазначені будинки належать позивачу на праві приватної власності, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на житлові будинки садибного типу, державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 034412, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 272922044 від 02.09.2021 року. Окремо вказує на те, що позивач з відповідачем, з вересня 2019 року перебувають у конфліктних відносинах, спільного господарства не ведуть, проте продовжували проживати у будинку під літерою А-2, загальною площею 316,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , оскільки інший будинок Б-1, за цією ж адресою ще був неумебльований, у ньому були незакінчені деякі внутрішні роботи. В червні 2021 року відповідач змінила циліндри замків дверей та не впускала позивача в будинок А-2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , описаними діями відповідач фактично позбавила позивача права користування житловим приміщення. Протягом більш, ніж двох місяців позивач намагався вказану ситуацію вирішити шляхом переговорів з дружиною, проте безрезультатно. З огляду на це, на початку вересня останній звернувся у поліцію із заявою щодо прийняття відповідних заходів щодо відповідача, оскільки остання своїми діями порушує право власності позивача. 10.09.2021 року позивач отримав Довідку про результати перевірки, у якій повідомлено, що відносини, які виникли між позивачем та відповідачем носять цивільно-правовий характер та підлягають судовому розгляду. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24.01.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 19). 14.02.2022 року від позивача надійшло письмове клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, позивач надав суду копію рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/10011/21 від 07.12.2021 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що копією свідоцтва про право власності на житлові будинки садибного типу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 13.12.2010 року стверджується, що житлові будинки, які розташовані на [ADDRESS] належать [PERSON] на праві приватної власності (в цілому складається з житлових будинків садибного типу: під літерою «Б-1» загальною площею 210,4 кв.м, житловою площею 125,4 кв.м; під літерою «А-2» загальною площею 316,8 кв.м, житловою площею 163,2 кв.м) (а.с. 6). Копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 034412 стверджується, що такий видано [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали 7-ї сесії 4-го скликання Львівської міської ради від 10.07.2003 року № 731 та є власником земельної ділянки площею 0.1000га за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 272922044 від 02.09.2021 року стверджується, що земельна ділянка (кадастровий номер 4610136300:04:017:0057) належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 8). Копією рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/10011/21 від 07.12.2021 року встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року згідно Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за колишнім його власником. Виникнення права особи на користування житлом залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи та членів її родини на житло припиняє їх право на користування житлом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05.11.2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29.11.2017 року №753/481/15-ц, від 09.10.2019 року № 695/2427/16-ц та від 09.10.2019 року № 523/12186/13-ц. Також суд зазначає, що відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень п. 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. За змістом ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України. З огляду на наведене суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивач поніс документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 908 грн. 00 коп. (а.с. 5), що підлягають стягненню з відповідача на його користь, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог.

Outcome: approved