Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 21.02.2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем, [PERSON] зареєструвала шлюб 05.10.2017 року у Івано- Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено актовий запис № 2066. Від даного шлюбу в них народився син: [PERSON] , [INFO] . На даний час відносини подружжя вичерпали себе, позивач та відповідач не проживають за однією адресою протягом тривалого часу. [PERSON] не планує з [PERSON] проживати разом та вести подружнє життя та спільне господарство. Вищевказаний шлюб не має перспективи, оскільки позивач, не має наміру його зберегти. [PERSON] зазначила, що малолітній син [PERSON] проживає з нею та знаходиться на її повному фінансовому утриманні. Позивач на даний час ніде не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці. Відповідач [PERSON] з 12 травня 2017 року є фізичною особою- підприємцем, не має на утриманні інших дітей та батьків, а також не має проблем із здоров`ям, тому може сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просила розірвати шлюб з відповідачем. Крім того просить стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина у твердій грошовій сумі 4000 гривень щомісячно починаючи з дня подачі позовної заяви і досягнення ним повноліття. Відповідач [PERSON] 21.03.2022 року подав відзив на позовну заяву, у якому підтвердив, що з позивачем не проживає, спільного господарства не веде, у них відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя. Щодо визначення місця проживання дитини із [PERSON] , не заперечив, однак зазначив, що для уникнення можливого скасування рішення суду через процесуальні порушення їх слід усунути на стадії судового процесу. [PERSON] наголосив, що при визначенні розміру аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків обох батьків та запропонував сплачувати аліменти відповідно до чинного законодавства у розмірі 2 100,00 грн. У зв`язку з вищенаведеним [PERSON] проти розірвання шлюбу не заперечив, позовну вимогу, щодо визначення місця проживання дитини просив залишити без розгляду до усунення позивачем відповідних недоліків. Крім того просив стягувати з нього аліменти у твердій грошовій сумі 2100,00 гривень щомісячно. Сторона позивача в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала, та додатково пояснила, що дитина повністю перебуває на її утриманні. Дитина росте, та постійно потребує належного догляду, забезпечення духовного та інтелектуального розвитку. Стягнення аліменти у сумі 4000 грн. пояснює, тим що відповідач підприємець, який надає інформаційні послуги, послуги з наданням в оренду вантажного автомобільного транспорту, надання власного чи орендованого нерухомого майна, а також, що в країні військовий стан, продукти харчування зросли, тих коштів що відповідач надає суттєво не хватає на забезпечення дитини, тому 4000 гривень це нормальний розмір аліментів. Відповідач в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги визнає частково, а саме щодо розірвання шлюбу не заперечує, щодо позовної вимоги місця проживання дитини просив відмовити, згідний сплачувати аліменти в розмірі 2100 гривень. Додатково зазначив, що надає кошти протягом шести місяців на утримання дитини у розмірі 2000 гривень, а також забезпечує продуктами харчування один раз на тиждень. Також, [PERSON] ствердив, що офіційно працює, сплачує податки, зареєстрований у реєстрі підприємцем, у власності має автомобіль 2011 року, офіційний дохід з податками складає від 30 000 до 90 000 гривень. Наголосив, що не збирається відмовлятися від надання матеріальної допомоги. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 23.02.2022 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено справу до судового розгляду на 24.03.2021 року. 21.03.2022 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином. Під час судового засідання 16.06.2022 року представник відповідача просив залишити зустрічний позов без розгляду, представник позивача підтримав сторону відповідача. Ухвалою суду від 24.03.2022 року розгляд справи відкладено на 13.04.2022 року, у зв`язку з неявкою позивача. Ухвалою суду від 13.04.2022 року розгляд справи відкладено на 19.05.2022 року, у зв`язку з клопотанням відповідача. Ухвалою суду від 19.05.2022 року розгляд справи відкладено на 16.06.2022 року, у зв`язку з неявкою усіх учасників по справі. Ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином залишено без розгляду. У судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про долучення доказів, а саме копій квитанцій про надіслання коштів позивачу, як надання матеріальної допомоги на дитину в добровільному порядку. Одночасно просив поновити строк для долучення вказаних доказів. Позивач та її представник заперечили щодо долучення вказаних доказів, до матеріалів справи. Суд заслухавши думку учасників справи ухвалив поновити строк та долучити копії квитанцій до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05 жовтня 2017 року (а.с.5), сторони [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 05.10.2017 року у Івано- Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено актовий запис № 2066. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.07.2019 року, [PERSON] та [PERSON] , є батьками [PERSON] , [INFO] .(а.с. 6). Відповідно до копій довідок про реєстрацію місця проживання Тюдівської сільської ради [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 9). Згідно копії витягу [PERSON] зареєстрований у єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань (а.с.12-13). Зміст спірних\~правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наміром позивача припинити шлюбні відносини з відповідачем, а також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем (батьком) обов`язку щодо утримання своєї дитини до досягнення нею повноліття. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі Закон № 2402-III) та Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік». Щодо розірвання шлюбу: Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Щодо стягнення аліментів: Так, утримання дітей до досягнення ними повноліття є обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України). Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Зважаючи на положення частини 2 статті 10 ЦПК України суд також враховує норми статей 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, відповідно до яких в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до\~статті 7\~Закону України\~«Про державний\~бюджет України\~на 2022\~рік» прожитковий\~мінімум для\~дітей віком\~до 6\~років становить:\~ з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, однак на даний час не підтримують стосунків. Позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, про, що однозначно і категорично ствердила у тексті позовної заяви та в судовому засіданні. Відповідач, до початку розгляду справи по суті позов визнав. За таких обставин, беручи до уваги взаємостосунки, що склалися між подружжям, небажання позивача надалі підтримувати сімейні взаємовідносини, а також визнання позову відповідачем, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу; згідно з абз. 2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Судом також встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі і в результаті спільного проживання у них народився син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6). Відповідач, як батько дитини, зобов`язаний її утримувати, однак, на даний час, добровільно цей обов`язок виконує не в тому фінансовому обсязі, в якому на думку позивача слід виконувати матеріальне утримання дитини. Суд зазначає, що обов`язок щодо утримання та виховання своєї дитини покладено на обох батьків і вони в рівній мірі зобов`язані її утримувати до досягнення нею повноліття. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Враховуючи, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, відсутність добровільного вирішення сторонами питання участі батька в утриманні сина, суд дійшов до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Суд зауважує, що право вибору способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина. Слід зазначити, що позивач у позовній заяві просила стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина у твердій грошовій сумі 4000 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Суд зазначає, що згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Його присуджують, якщо платник аліментів має достатній дохід. Як встановлено судом в судовому засіданні зі слів відповідача, [PERSON] (відповідач) офіційно працевлаштований. Розмір його заробітної плати складає від 30 000 до 90 000 гривень щомісячно, інших утриманців немає, зі здоров`ям проблем немає, є молодою людиною, працездатного віку. Отже, враховуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги необхідність створення для дитини такого рівня життя, який був би достатнім для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також зважаючи на приписи статті 13 ЦПК України, суд вважає, що позов слід частково задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі) гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Визначений судом розмір аліментів, що становить 3000 (три тисячі) гривень, та є більшим за рекомендований розмір аліментів на одну дитину, з огляду на спроможність відповідача сплачувати аліменти, на переконання суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому стягнення аліментів слід розпочати з дня коли позивач звернулась із позовом до суду 21 лютого 2022 року. Щодо вимоги про залишення на проживання неповнолітнього сина з позивачем, то суд зауважує наступне. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Відповідно до\~положень частин\~четвертої-шостої\~статті 19\~СК України\~при розгляді\~судом спорів\~щодо місця\~проживання дитини\~обов`язковою\~є участь\~органу опіки\~та піклування,\~представленого належною\~юридичною особою.\~Орган опіки\~та піклування\~подає суду\~письмовий висновок\~щодо розв`язання\~спору на\~підставі відомостей,\~одержаних у\~результаті обстеження\~умов проживання\~дитини,\~батьків,\~інших осіб,\~які бажають\~проживати з\~дитиною,\~брати участь\~у її\~вихованні,\~а також\~на підставі\~інших документів,\~які стосуються\~справи.\~Суд може\~не погодитися\~з висновком\~органу опіки\~та піклування,\~якщо він\~є недостатньо\~обґрунтованим,\~суперечить інтересам\~дитини. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] заперечував щодо вимоги про залишення на проживання спільної дитини з позивачем. Отже, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, який може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З цих підстав сторонам було роз`яснено право заявити окремий позов про визначення місця проживання дітей, із залученням до участі у справі органу опіки та піклування. А тому суд доходить висновку, що в задоволенні вимоги про залишення на проживання малолітнього [PERSON] з позивачем при розгляді справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, з огляду на наявність спору між сторонами слід відмовити. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, судовий збір підлягає за вимогу про стягнення аліментів, підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі ставки, яка була встановлена Закону України «Про судовий збір» на час подання позову (992,40 грн). У зв`язку із визнанням відповідачем позовної вимоги про розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, і задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 496, 20 гривень, сплачений нею під час звернення з позовом до суду, а інші 50% судового збору в розмірі 496, 20 гривень слід повернути позивачу з державного бюджету. На підставі ст. ст. 104, 110, 112, 114, 115, 180-182, 190, 191 СК України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial