Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-19 00:00:00

Позивач ТОВ «Торговий центр «Південний» (далі - ТЦ «Південний») звернулось до суду з позовом в якому просить витребувати у відповідачки [PERSON] на користь позивача нежитлове приміщення загальною площею 535,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2041037851101); витребувати у відповідача [PERSON] на користь позивача нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2041050051101). Позивач посилається на те, що під час примусового виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 05.02.2002 року в частині стягнення з ТЦ «Південний» на користь [PERSON] 521485,5 гривень державний виконавець передав Спеціалізованому державному підприємству «Укрспецюст» Міністерства юстиції України для реалізації з прилюдних торгів нежитлове приміщення першого поверху та підвалу площею 2493,3 кв. метрів за адресою: [ADDRESS] , що належало боржникові ТЦ «Південний» на праві власності. При цьому, ухвалою Верховного Суду України від 14.08.2002 року виконавче провадження з виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 05.02.2002 року було зупинено до розгляду касаційної скарги ТЦ «Південний», а стягувач [PERSON] звернувся до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого документу без виконання, однак, посадові особи державної виконавчої служби неправомірно продовжили вчиняти виконавчі дії з примусового стягнення з боржника ТЦ «Південний» виконавчого збору у розмірі 26074,26 гривень, а на прилюдних торгах 27.08.2002 року належне позивачеві нежитлове приміщення за ціною 1820000,00 гривень було відчужено на користь ТОВ «Фламенко», хоча на банківському рахунку ТЦ «Південий» знаходилось достатньо грошових коштів для звернення на них стягнення для потреб перерахування виконавчого збору у сумі 26074,26 гривень. Кошти у сумі 1429925,74 гривень, що залишились від реалізації майна на прилюдних торгах після перерахування виконавчого збору та комісійної винагороди за проведення цих торгів, були перераховані до державного бюджету України, а ТЦ «Південний» їх не отримувало, оскільки не погоджуючись з протиправними діями державних виконавців та неправомірним вибуттям власного майна зі свого володіння ТЦ «Південний» неодноразово зверталось до різних судових інстанцій зі скаргами на дії державних виконавців та намагалось відновити свої порушені права власника шляхом пред`явлення багаточисельних позовів, при тому що ухвалою Верховного Суду України від 16.10.2002 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 04.02.2002 року про стягнення з ТОВ «ТЦ «Південний» на користь [PERSON] 521485,5 гривень було скасовано. Оскільки, визнані неправомірними рішення державних виконавців та скасований судовий акт не породжують жодних правових наслідків з моменту їх ухвалення, а власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України має право витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, та передбачена ч.2 ст.388 ЦК України заборона витребування майна проданого у порядку, встановленому для виконання судових рішень, на цю ситуацію не поширюється, оскільки спірне майно було продано з прилюдних торгів у порядку здійснення виконавчого провадження за постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, ТОВ «Торговий центр «Південний» вимушено звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача адвокат Прилепський І.А. до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив проводити судове засідання у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Опаначенко А.В. до судового засідання не з`явився, надав до суду відзив, а також заяву в якій просив проводити судове засідання у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Івановський В.В. до судового засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву, а також заяву в якій просив проводити судове засідання у його відсутність у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване на підставі і в порядку, встановлених законом. За змістом\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст.225 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з ст.145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Відповідно до ст.145 ЦК УРСР 1963 року якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Витребування майна з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не допускається, якщо майно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень. З 01.01.2004 року набув чинності ЦК України 2003 року (далі ЦК України). Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Положення ст.388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі, якщо воно було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ч.2 ст.388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Вивчення практики Верховної Палати Верховного Суду показує, що вона не вирішувала питання витребування майна від добросовісного набувача, який придбав його з прилюдних торгів в порядку виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Проте, з іншого боку, ст.ст. 387, 388 ЦК України не встановлюють обмежень, які би виключали можливість заявити вимогу про витребування майна у вказаній ситуації. Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.07.2018 року по справі № 902/389/16 міститься правової висновок, що оскільки за певною конкретною ситуацією у справі спірне майно продане з прилюдних торгів у порядку здійснення виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно, то передбачена ч.2 ст.388 ЦК України заборона на цю ситуацію не поширюється (пункт 85 постанови, № у реєстрі 75872614). Однак, це не усуває необхідність аналізу ситуації на відповідність іншим умовам витребування, визначеним у ст.388 ЦК України. Аналіз змісту ст.388 ЦК України свідчить, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-54цс17). Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі №6-251цс15, з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2201/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.02.2020 року у справі № 922/614/19 висловила правову позицію, відповідно до якої у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права (пункт 51 постанови, № в реєстрі 87902138). Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, визнання недійсними кожного з ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 та від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17. Суд також враховує висновок, що був викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 та відповідно до якого власник з дотриманням вимог ст.ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 22.08.1995 року Представництво з управління комунальною власністю Одеської міської ради продало, а Організація орендаторів орендного підприємства ТЦ «Південний» купило комунальну власність у вигляді орендованого майна орендне приміщення, розташоване на [ADDRESS] . У подальшому, на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 22.08.1995 року, реєстраційний № 1-7359, Представництво з управління комунальною власністю 23.07.1997 року видало Акціонерному товариству «ТЦ «Південний» як правонаступнику Організації орендаторів орендного підприємства ТЦ «Південний» (у подальшому було реорганізовано у ТЦ «Південний») свідоцтво про право власності № [NUMBER] на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.02.2002 року було визнано незаконним рішення зборів засновників ТОВ «ТЦ «Південний» від 01.12.1998 року та стягнуто з ТЦ «Південний» на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну йому частку в сумі 521 485,5 гривень. У лютому 2002 року до відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси Мартинюком М.Ф. було подано для примусового виконання виданий Київським районним судом м. Одеси 14.02.2002 року виконавчий лист № 2-267 про стягнення з ТЦ «Південний» на користь [PERSON] 521485,5 гривень. На виконання зазначеного рішення суду державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Одеси було відкрито виконавче провадження №770, про що свідчить постанова від 15.02.2002 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого 14.02.2002 року Київським районним судом міста Одеси у цивільній справі № 2-267/02, про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Південний`на користь [PERSON] боргу у сумі 521485,50 гривень. 21.02.2002 року державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Південний» виконавчого збору у сумі 26074,26 гривень. 21.06.2002 року, в межах виконавчого провадження № 770 з виконання виконавчого листа, виданого 14.02.2002 року Київським районним судом міста Одеси у цивільній справі № 2-267/02 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ТЦ «Південний» на користь [PERSON] боргу у сумі 521485,50 грн., між Спеціалізованим державним підприємством «Укрспецюст» Міністерства юстиції України в особі директора Одеської філії та відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м.Одеси було укладено договір № 160177 про надання послуг по реалізації арештованого нерухомого майна на прилюдних торгах. Для проведення подальшої реалізації на прилюдних торгах 25.06.2002 року відділ державної виконавчої служби передав спеціалізованому державному підприємству «Укрспецюст» Міністерства юстиції України нежитлове приміщення першого поверху та підвалу площею 2493,3 кв. метрів, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належало на праві приватної власності ТЦ «Південний». Ухвалою Верховного Суду України від 14.08.2002 року виконавче провадження з виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 05.02.2002 року в частині стягнення з ТЦ «Південний» на користь [PERSON] грошової компенсації за належну йому частку в сумі 521 485,5 гривень було зупинено до розгляду касаційної скарги ТОВ ТЦ «Південний». 19.08.2002 року [PERSON] звернувся до відділу Державної виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого листа про стягнення з ТЦ «Південний» на його користь боргу у сумі 521 485,50 гривень без подальшого виконання. 21.08.2002 року [PERSON] звернувся до Спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» Міністерства юстиції України із заявою про припинення реалізації майна належного ТОВ «Торговий центр «Південний» у зв`язку із поданням до органу Державної виконавчої служби заяви про повернення виконавчого документу без виконання. Постановами державного виконавця відділу ДВС Київського районного управління юстиції м.Одеси Степаненко Г.Є. від 23.08.2002 року виконавче провадження №770 щодо стягнення з ТОВ «Торговий центр «Південний» на користь [PERSON] боргу у сумі 521485,50 гривень було закінчено, а стягнення з ТОВ «Торговий центр «Південний» на користь ДВС виконавчого збору у сумі 26074, 26 гривень було виділено у окреме виконавче провадження. Постановою начальника відділу ДВС Київського районного управління юстиції м.Одеси Безпалько А.В. від 27.08.2002 року була скасована постанова державного виконавця Степаненко Г.Є. від 23.08.2002 року про закінчення виконавчого провадження №770. 27.08.2002 року Одеською філією державного спеціалізованого підприємства «Укрспецюст» було проведено прилюдні торги з реалізації нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та належало на праві приватної власності ТЦ «Південний». Згідно складеного протоколу проведення прилюдних торгів переможцем торгів стало ТОВ «Фламенко». 28.08.2002 року державним виконавцем Степаненко Г.Є. видано акт про придбання ТОВ «Фламенко» з прилюдних торгів нежитлового приміщення першого поверху і підвалу, загальною площею 2493,3 квадратних метра, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Також 28.08.2002 року державним виконавцем ухвалено постанову щодо зняття арешту з майна ТЦ «Південний» за адресою: м.Одеса, проспект Академіка Глушка, 19, та постанову про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з ТЦ «Південний» на користь ДВС виконавчого збору у сумі 26074, 26 гривень. Згідно довідки № 16/31359 від 25.11.2010 року, наданої першим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, кошти, отримані від реалізації майна ТОВ «Торгівельний центр «Південний» були розподілені та перераховані наступним чином: -1 820 000,00 гривень загальна сума реалізації арештованого майна ТОВ «Торговий центр «Південний» (кошти надійшли від спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» Міністерства юстиції України на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби); -364 000, 00 гривень безпосередньо від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фламенко» отримано спеціалізованим державним підприємством «Укрспецюст» Міністерства юстиції України в якості комісійної винагороди за надання послуг по проведенню прилюдних торгів; -26 074, 26 гривень - з отриманих коштів від спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» Міністерства юстиції України відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Одеси, перераховані до державного бюджету України як виконавчий збір; -1 429 925,74 гривень - з отриманих коштів від спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» Міністерства юстиції України відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Одеси, перераховані до державного бюджету України як кошти, строк зберігання яких закінчився. Перераховані до державного бюджету України кошти у сумі 1429925,74 гривень, що залишились від реалізації майна на прилюдних торгах після перерахування виконавчого збору та комісійної винагороди за проведення цих торгів, ТЦ «Південний» не отримувало. 28.08.2002 року державний нотаріус першої Одеської державної нотаріальної контори Тиквенко М. О. видала свідоцтво про право власності ТОВ «Фламенко» на майно позивача, яке було придбано з прилюдних торгів, а саме: нежитлового приміщення першого поверху і підвалу, загальною площею 2493,3 квадратних метра, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі під № 6-2039. Не погоджуючись з діями державних виконавців та відчуженням спірного майна на користь ТОВ «Фламенко» заінтересовані особи, а також власник майна ТЦ «Південний», неодноразово звертались до судів зі скаргами на дії та рішення державних виконавців з приводу протиправної реалізації належного підприємству майна з прилюдних торгів. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2002 року у справі №2-2574/2002, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08.04.2003 року задоволено скаргу [PERSON] , зобов`язано начальника ВДВС Київського РУЮ м.Одеси затвердити постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-267, виданого Київським районним судом м. Одеси 14.02.2002 року, про стягнення з ТОВ «ТЦ «Південний» на користь [PERSON] грошових коштів; визнано незаконними дії начальника ВДВС Київського РУЮ м. Одеси, вчинені після 23.08.2002 року, при передачі на реалізацію з торгів нежитлового приміщення ТЦ «Південний», розташованого на [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.09.2003 року у справі №2-5077/2003, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2003 року та ухвалою Верховного Суду України від 21.05.2004 року, задоволено скаргу [PERSON] , [PERSON] , ТЦ «Південний», та: -визнано неправомірною постанову начальника відділу ДВС Київського РУЮ м.Одеси Безпалько А.В. від 27.08.2002 року про скасування постанови державного виконавця Степаненко Г.Є. від 23.08.2002 року про закінчення виконавчого провадження №770 щодо стягнення з ТЦ «Південний» на користь [PERSON] боргу у сумі 521\~485, 50 гривень; -визнано неправомірною постанову державного виконавця Степаненко Г.Є. від 23.08.2002 року про виділення у окреме виконавче провадження стягнення з ТЦ «Південний» на користь ДВС виконавчого збору у сумі 26074, 26 гривень; -визнано неправомірною постанову державного виконавця Степаненко Г.Є. від 28.08.2002 року про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з ТЦ «Південний» на користь ДВС виконавчого збору у сумі 26074, 26 гривень; -визнано неправомірною постанову державного виконавця Степаненко Г.Є. від 28.08.2002 року про зняття арешту з майна ТЦ «Південний» за адресою: [ADDRESS] ; -визнано неправомірним акт ВДВС Київського РУЮ м. Одеси про проведення 27.08.2002 року публічних торгів з реалізації майна ТЦ «Південний» - нежитлового приміщення магазину на [ADDRESS] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.09.2004 року у справі № 2-5077/2003, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.12.2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 11.10.2005 року, відмовлено ТОВ «Фламенко» у прийнятті апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 09.09.2003 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.07.2006 року у справі № 2-4532/2006 частково задоволено позов [PERSON] до Першої одеської державної нотаріальної контори про усунення порушень права власності та володіння нерухомим майном, стягнення збитків та, зокрема, визнано недійсним та скасовано свідоцтво серії [NUMBER] , видане 28.08.2002 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, про придбання ТОВ «Фламенко» на прилюдних торгах майна ТОВ «ТЦ «Південний» нежитлового приміщення першого поверху і підвалу загальною площею 2493,3 кв. м, розташованого на [ADDRESS] . Тобто, вибуття спірного майна з власності ТЦ «Південний» відбулося у протиправний спосіб поза волею власника, а подальше припинення права власності на спірне нерухоме майно не відповідало вимогам закону та порушувало права позивача у цій справі, оскільки до вибуття майна призвели неправомірні рішення державних виконавців, які згодом були скасовані та, таким чином, вони не створювали жодних правових наслідків з моменту їх ухвалення, крім пов`язаних з їх скасуванням. Відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених ч.ч. 1-3 та 6 ст.203 ЦК України (ч.1 ст.215 цього Кодексу). Однак, права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України (такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 522/7636/14-ц). Правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №926/1288/18 та відповідно до якої позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише у тому разі, якщо торги були визнані недійсними, до спірних правовідносин у цій справі застосуванню не підлягає, оскільки за обставинами справи прилюдні торги з реалізації спірного майна 27.08.2002 року відбулися не у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а ч.1 ст.388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-54цс17). Крім цього, ухвалою Верховного Суду України від 16.10.2002 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 04.02.2002 року про стягнення з ТОВ «ТЦ «Південний» на користь [PERSON] 521 485,5 гривень скасовано. Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 24.06.2015 року у справі № 907/544/14, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Без огляду на зазначене до нинішнього часу позивач позбавлений володіння спірним майном та не може здійснювати свої правомочності його власника, а спірне по цій справі нерухоме майно було неодноразово відчужене на користь різних осіб до того, як воно потрапило у володіння останніх набувачів - відповідачів по цій справі. Так, 06.08.2018 року відбулися електронні торги, в результаті яких\~\~ [PERSON] придбав об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, площею 2 612 кв.м, а також земельну ділянку, площею 0,14 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер лота №290838, що підтверджується протоколом проведення електронних торгів №350042. Вказаний об`єкт нерухомого майна було придбано [PERSON] за ціною 34 633 787,39 гривень, розрахунок за об`єкт нерухомого майна було здійснено у повному обсязі згідно протоколу №350042, що підтверджується копіями платіжних доручень від 08.08.2018 року №02 та №03. 17.08.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В., відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про те, що йому на праві власності належить майно, що складається з нежитлового приміщення, загальною площею 2 612,0 кв. м та земельної ділянки, що знаходяться по [ADDRESS] . Зазначене свідоцтво зареєстровано у реєстрі за №68. На підставі зазначеного свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів право власності на нежитлове приміщення, загальною\~площею 2612 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS] , 17.08.2018 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , до якого\~11.09.2018\~р.\~був виданий\~Дублікат, номер запису про право власності 27541542. 26.02.2020 року між [PERSON] та його дружиною [PERSON] укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., за реєстром №99, в результаті чого зареєстровано два нових об`єкти нерухомості: 1) нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2041050051101, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] ; 2) нежитлове приміщення загальною площею 535,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2041037851101, що належить на праві власності [PERSON] . Згідно з інформаційними довідками № 289145368 та 289144325 від 08.12.2021 року за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на зазначене нерухоме майно нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , дійсно зареєстровані на праві власності за відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Однак,\~згідно з\~правовим висновком\~у п.50\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду \~від 11.02.2020\~року,\~справа №922/614/19\~(№\~у реєстрі\~87902138)\~власник з\~дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати увесь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. Поряд з цим, з вищенаведених фактичних обставин справи вбачається, що на момент вибуття у серпні 2002 року з володіння ТЦ «Південний» нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , воно мало загальну площу 2493,3 кв.м, а в нинішній час цей об`єкт нерухомого майна розподілений між відповідачами на два об`єкти прав власності площами 2057,6 кв.м і 535,6 кв.м та їх сумарна загальна площа складає 2593,2 кв.м. Таким чином, за час з моменту вибуття спірного майна з володіння позивача його загальна площа збільшилась на 4% (тобто незначно) та відбулося це в результаті перепланування спірного житлового приміщення шляхом зносу певних перегородок, але зі збереженням зовнішніх геометричних розмірів приміщення у просторі. Задля оцінки зазначених обставин суд вважає можливим застосувати критерій пов`язаності об`єкта нерухомого майна, що існував раніше, зі знов зареєстрованими за відповідачами об`єктами нерухомого майна, які не є новоствореними, а утворилися з прив`язкою до вже існуючої нерухомості та з використанням її функціональних елементів. При цьому\~суд враховує,\~що із\~застосуванням саме\~цього критерію\~судами касаційної\~інстанції були\~зроблені висновки,\~що добудова\~десятого поверху\~до вже\~збудованих дев`яти\~не спричиняє\~створення нового\~майна і\~дозволяє власнику\~витребувати поліпшену\~10-ти\~поверхову будівлю\~(постанова\~Верховного Суду\~від 10.05.2018\~року у\~справі №29/5005/6381/2011),\~а чотири\~нові квартири,\~утворені в\~результаті реконструкції,\~не є\~іншим (новоствореним)\~об`єктом нерухомості,\~відмінним від\~трьох раніше\~існуючих квартир\~(постанова\~Верховного Суду\~України від\~06.06.2016\~року у\~справі №\~6-121цс16). Суд вважає, що така зміна площі спірного нерухомого майна не призвела до припинення існування об`єкту віндикації, що дозволяє за наявності необхідних правових підстав здійснити його витребування в натурі. Право законного власника підлягає захисту судом незважаючи на поділ, реконструкцію чи вчинення набувачем будь-яких дій, які спрямовані на видозміну нерухомого майна також з огляду на те, що відповідно до положень ч.2 ст.14 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі поділу об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об`єкта скасовується; на кожний новостворений об`єкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав, формується нова реєстраційна справа та присвоюється новий реєстраційний номер. Однак, положення Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не можуть братися до уваги для визначення об`єкту як новоствореного. Ці питання врегульовані виключно Цивільним кодексом України, а дія зазначеного Закону поширюється на правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а не на відносини набуття чи припинення цих прав. Сама по собі реєстраційна дія щодо поділу об`єкта не може слугувати підставою припинення права власності його законного власника. Натомість, виникнення речових прав на новостворене майно врегульовано ст.331 ЦК України, відповідно до якої право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Отже, зі змісту ст.331 ЦК України вбачається, що новоствореним є майно, яке є новозбудованим. Тому, якщо набувачем жодного нового майна не створювалось, а лише було поділено в реєстрі вже існуюче майно, то створені внаслідок формального поділу об`єкти не можуть вважатись новоствореними в розумінні норм ЦК України. Цю позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 року у справі № 29/5005/6381/2011. Крім цього, навіть якщо набувач проводив будівельні роботи, спрямовані на поліпшення існуючого майна та зміну його характеристик, це не перешкоджає витребуванню поліпшеного майна законним власником з огляду на положення ч.4 ст.390 ЦК України, відповідно до якої добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Тобто, збільшення площі, реконструкція та добудова приміщень не свідчать про створення нового об`єкта нерухомого майна, а лише надають добросовісному набувачу право відшкодувати здійснені ним витрати на реконструкцію в порядку ч.4 ст.390 ЦК України. Більше того, сама по собі наявність ч.4 ст.390 ЦК України «Розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння» свідчить про те, що здійснення поліпшення нерухомого майна не може бути перешкодою у витребуванні цього майна власником, а є лише підставою для відшкодування власником понесених добросовісним володільцем витрат. Крім цього, у випадку якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена можуть застосовуватися зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 759/13986/17-ц (№ у реєстрі 86000410). Таким чином, законодавство України не лише забезпечує захист права власності особи, з володіння якої майно вибуло та з часом видозмінилося, а й захищає права добросовісного набувача від втрати ним своїх інвестицій. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Такі твердження узгоджуються з правовими позиціями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у його постанові від 13.11.2019 року по справі №755/513/18. Обравши способом захисту права подання позову про витребування майна з чужого володіння саме сторона позивача в силу ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК зобов`язана довести як правову, так й фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. постанови Великой Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 (№ у реєстрі 81574015, пункт 144); від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (№ в реєстрі 81842010, пункт 68); від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц (№ в реєстрі 83846677, пункт 75) тощо). Отже, виконання рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння полягатиме у внесенні державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про державну реєстрацію права власності на певне майно за особою, на користь якої ухвалено таке рішення. Внесення такого запису можливе і у процедурі примусового виконання рішення суду (див. постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 2-№ 690/11 (№ у реєстрі 74505750); від 14.01.2020 року у тій самій справі № 2-№ 690/11 (№ у реєстрі 86989183); від 13.06.2018 року у справі № 650/1620/16-ц (№ у реєстрі 74838677). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (№ у реєстрі 81574015) метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункт 142 постанови). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 144 постанови). При таких обставинах та з урахуванням вищенаведених встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, позовні вимоги ТЦ «Південний» обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved