Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що згідно відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.10.2020 року договором дарування [PERSON] подарувала 1/2 частки квартири номер [ADDRESS] громадянину України [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Ткаченко І.П., нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу. Іншими власниками 1/2 частини квартири номер [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Здійснення його прав, що випливають із спільної часткової власності на зазначену квартиру, унеможливлюється через відсутність згоди співвласників щодо визначення порядку володіння, користування, розпорядження квартирою, що перебуває у спільній частковій власності. Ним неодноразово робилися пропозиції щодо досягнення домовленості із зазначеного питання, пропонувалося укласти відповідний договір, що, однак, не мало жодних позитивних результатів та не знаходило підтримки в іншого співвласника. Між ними виникають спори про порядок реалізації правомочностей кожного із співвласників щодо вищезазначеної квартири, зокрема, з питань меж відповідальності кожного із співвласників перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільною квартирою, сплати податків, зборів і комунальних платежів, а також участі у витратах по утриманню і зберіганню спільної квартири. Відповідач припинив оплату комунальних послуг з грудня 2021 року. На його пропозиції щодо вирішення вказаного питання відповіді не отримував. Сплачена сума за комунальні послуги в квартирі номер [ADDRESS] складає за період грудень 2021 року - січень 2022 року - 3079 грн. 18 коп., 50 відсотків складає 1539 грн. 59 коп. Просить стягнути з [PERSON] 50 відсотків витрат, в сумі 1539 (одна тисяча п`ятсот тридцять дев`ять) грн. 59 копійок, за здійснення оплати комунальних послуг за грудень 2021 року - січень 2022 року за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 21 березня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 25 квітня 2022 року позивач звернувся з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти за здійснення оплати комунальних послуг за період з грудня 2021 року по березень 2022 року в сумі 2746,53 грн. 10 червня 2022 року позивач звернувся з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти за здійснення оплати комунальних послуг за період з грудня 2021 року по квітень 2022 року в сумі 3427,38 грн. До судвого засідання позивач надав заяву в якій просив суд розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог Ї відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги Ї регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18), 19 серпня 2020 року у справі справа № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20). Судом установлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за позивачем [PERSON] (1/4 частка) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.04.2019 року, неповнолітнім сином позивача [PERSON] (1/4 частка) на підставі договору дарування частки квартири від 13.08.2019 року, відповідачем [PERSON] (1/2 частка) на підставі договору дарування від 07.10.2020 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, сторони є співвласниками оспорюваної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Досліджені судом оригінали квитанцій про оплату за житлово-комунальні послуги свідчать про те, що позивачем підтверджено фактичну сплату ним за надані житлово-комунальні послуги у квартирі [ADDRESS] за період із грудня 2021 року по квітень 2022 року включно в розмірі 6421,28 грн. Позивач при підрахуванні коштів, які ним були сплачені за комунальні послуги допустився помилки у оплаті послуг за лютий - березень 2022 року та у в загальній сумі. Відповідачем [PERSON] жодних доказів оплати таких послуг суду не надано. Отже, позивач сплатив замість відповідача грошові кошти за комунальні послуги по спільній квартирі, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума вказаних коштів у розмірі, пропорційному частці відповідача у праві власності на квартиру 6421,28 грн./2 = 3210,64 грн. У постановах Верховного Суду від 2 квітня 2020 р. у справі № 757/29813/17-ц, 25 червня 2020 року у справі 520/16591/16-ц сформульована правова позиція про те, що обов`язок по утриманню майна, включаючи обов`язок по сплаті житлово-комунальних послуг, покладається законом на відповідача як на власника частини квартири незалежно від факту його реєстрації чи проживання у житловому приміщенні. Відсутність між співвласниками договірних відносин щодо розподілу витрат на утримання спірної квартири, не є підставою для відмови у стягненні з співвласниками витрат за вказані послуги. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 19 серпня 2020 року у справі справа № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог частково у розмірі 3210,64 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 992,40 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial